Képzeljék el,
hogy most bábszínházi előadáson ülnek.
Az előadás főhőse a Wolfgang baba.
Üdvözöljék!
(Taps)
Wolfgang azt állítja: szabad akarata van,
s ahhoz, hogy ezt bebizonyítsa a nézőknek, a következő kísérletet teszi.
Amikor fel akarja emelni bal kezét,
fogja és felemeli.
Köszönöm, Wolfgang.
Szeretném, ha hasonló kísérletben önök is részt vennének.
Először elszámolok kettőig, önök meg eldöntik,
fel akarják-e emelni bal kezüket; majd elszámolok háromig,
és aki meghozta a döntést, felemeli a bal kezét.
Először: egy, kettő, döntés,
és most: egy, kettő, három, cselekedet.
Tessék, itt van önök előtt két hasonló kísérlet.
Wolfgang, a báb, aki fel akarta emelni bal kezét, és meg is tette,
és önök páran, akik meghozták és megvalósították a megfelelő döntést.
A legtöbben egyetértenek azzal,
hogy Wolfgang nem hozott döntést
bal keze felemeléséről, és nem is emelte föl.
A bábjátékos hozta a döntést, jelen esetben: én,
sőt, a bábjátékos vitte véghez a döntést.
Wolfgang bal keze
az én jobb kezem hüvelykujjának hála indult mozgásnak.
Így ni. Ülj le ide.
Most képzeljék el, hogy döntésük hátterében:
felemelni vagy nem emelni karjukat, valami kifinomult lény,
nálam is ügyesebb bábjátékos áll.
Sok tudós és filozófus szerint, ahhoz hogy szabad akaratunk legyen,
saját akaratunk szerint kell cselekednünk.
Először is, döntéseinket nekünk kell kezdeményeznünk,
másodszor, véghez kell tudnunk vinni e döntéseket.
A mai tudomány egész szakajtóra valót gyűjtött össze
a kérdést érintő tényekből.
Két valós kísérlet eredményét ismertetem,
melyek ha nem fordítják is a feje tetejére, de legalább
komolyan megingatják az egyéni szabadságról alkotott elképzelésünket,
mely gondolkodásunkban már rég polgárjogot nyert.
Az elsőt több mint negyedévszázada
Benjamin Libet San Franciscó-i pszichológus végezte.
A kísérlet lényege a következő volt:
önkénteseket kértek meg valamilyen egyszerű testmozgásra,
pl. emeljék fel jobb kezük mutatóujját
nekik tetsző pillanatban.
A szervezetükben zajló folyamatokat rögzítették.
Az izommozgást elektromiográffal,
az azt megelőző folyamatokat pedig, az agy motoros funkciójú részeiben
elektroenkefalográffal.
Hogy meghatározzuk, pontosan melyik pillanatban döntötték el az önkéntesek,
hogy felemelik mutatóujjukat, ezt az algoritmust gondolták ki.
Hatalmas számlapot tettek eléjük,
amelyen elég gyors mutató forgott,
kb. 2,5 mp alatt tett meg egy teljes kört.
Feladatuk az volt, hogy megjegyezzék,
hol ált a mutató a lapon,
mikor eldöntötték, hogy felemelik ujjukat.
A kísérlet során kiderült:
a döntéshozatalt gyakorlatilag mindig megelőzi
az agy motoros részeiben bekövetkező aktivitás,
amely a kísérleti alanyban nem tudatosul.
Az aktivitás a döntés előtt 350 milliszekundummal következett be.
Miről árulkodik ez?
Arról, hogy van arról tanúskodó kísérlet,
hogy "szabad" döntéseink tudattalan folyamatok eredményei,
melyek az agyunkban mennek végbe, még a tudatosodás fázisa előtt.
A tudatosítást fázisát egyfajta illúzió kíséri,
miszerint e tettek kezdeményezői mi magunk vagyunk.
Ha felhasználjuk a bábos analógiámat,
akkor inkább hasonlítunk felhúzható szerkezetű bábfélére,
tetteinkben megtapasztaljuk a szabad akarat illúzióját,
melyeket igazából agyunk irányít.
A Libet-kísérlet
komolyan megtöri a bennünk megjelenő szabad akarat sémáját,
mely számunkra ösztönösen igaznak tűnik.
Ösztönösen igaznak tűnik a következő séma:
először meghozzuk a döntést
mutatóujjunk felemeléséről; ez valahol a tudatunkban történik.
Majd a döntés átkerül agyunk motoros részeibe,
melyek a motoros működtetést végzik.
Agyunk ezen részei jelet küldenek az izmoknak,
melynek eredményeképp történik a test mozgása:
felemelkedik a mutatóujj.
Libet kimutatta,
hogy ez a séma nem működik.
Kiderült, hogy legelsőnek az agy motoros részei aktiválódnak.
Csak ezután keletkezik tudatos döntés,
és ezt követi az izommozgás.
Hozzáteszem: ha Libet kísérletét
itt és most végeznénk el, akkor minden jelenlevőnél
fellépne a 350 milliszekundumos késés.
20 évvel később Németországban elvégeztek még egy kísérletet,
amely új szintre emelte a szabad akaratról szóló vitákat.
Haynes és Soon idegtudósok vezetésével laborkörülmények között
önkéntes alanyokkal egyszerű műveleteket végeztettek:
válasszák ki és nyomják meg a távirányító jobb- vagy bal oldali gombját.
Ezalatt az előttük lévő monitoron
az ábécé váltakozó betűit látták.
Az alanyoknak meg kellett jegyezniük,
melyik betű volt a monitoron akkor, mikor eldöntötték,
a jobb vagy a bal gombot választják,
A kísérletből kiderült, hogy minden döntéshozatalt
pontosan ugyanaz a motoros aktivitás előzi meg.
Az agyi aktivitást fMRI-vel mérő idegtudósok
megkérték a programozókat,
írjanak speciális programot,
amely képes lehet előre jelezni,
melyik gombot választják az egyes alanyok.
A kísérletből kiderült, hogy az esetek többségénél
a programnak sikerült rendre megjósolnia az alanyok választását,
még mielőtt azt közölték volna.
A Libet-kísérlettel szemben, ahol milliszekundumokról volt szó,
a berlini tudósok adatai egyszerűen lenyűgözőek voltak.
Egy számítógépes programnak sikerült megjósolnia
a résztvevők jövőbeli döntéseit
átlagosan 6-10 másodperccel azelőtt, hogy a döntés megszületett volna.
Ha ezt a kísérletet itt és most végeztük volna el,
akkor az önök agyában játszódó folyamatokat megfigyelve
a tudósok meg tudták volna jósolni, ki emeli fel önök közül a jobb kezét
10 másodperccel azelőtt, hogy döntést hozott volna.
Ezen adatok valósággal sokkolták
az emberi szabad akarat létezéséről szóló tézist védő tudósokat és filozófusokat.
Szabadak vagyunk vagy nem?
Az én álláspontom a következő:
a tudósok gyakran összekeverik vágyaikat a valósággal,
amikor kísérleti eredményeiket úgy értelmezik,
miszerint a szabad akarat hiányát bizonyítják.
Úgy vélem, hogy az ilyen radikális következtetések
fogalmi hibák következményei,
melyeket tudósok gyakran ejtenek munkájuk során.
Más szóval, a következtetés, hogy nincs szabad akaratunk,
nem azon a bizonyítékon alapszik, hogy valóban nincs szabad akarat,
hanem fogalmak felcserélésén.
A tudósok két malomban őrölnek a szabadságot illető kérdések esetén.
Miről van szó?
A "szabad akarat" és "szabad cselekedet" fogalmak összekeveréséről.
A tudósok kísérleteinek eredményei
szabad cselekedetre, nem pedig szabad akaratra vonatkoznak.
Ezt filozófusként állítom.
Az én szemszögemből a szabad akarat mindig a reflexióhoz kapcsolódik,
a másodrendű tapasztalatainkhoz.
Hogy bemutassam, mit értek ezen,
Harry Frankfurt amerikai filozófus fogalmait használom:
elsőrendű vágyak és másodrendű vágyak.
Elsőrendű vágyak – ezek közvetlen vágyaink,
vágyni valami konkrét dologra.
Másodrendű vágyak – ezek közvetett vágyaink;
nevezhetjük őket a vágyaink vágyainak.
Személyes példával magyarázom el ezt a különbséget.
15 éven keresztül voltam láncdohányos.
Életemnek e szakaszában engedtem
az elsőrendű vágyamnak: dohányozni akartam.
Azonban, szintén ugyanekkor volt másodrendű vágyam is:
azt akartam, hogy ne akarjak dohányozni.
Ez nem azt jelenti, hogy két vágyam volt: dohányozni meg nem is,
másról van szó.
Mikor dohányoztam, elsőrendű vágyaim voltak:
néha cigit akartam szívni, néha szivarkát és néha szivart.
De ekkor is mindig megvolt a másodrendű vágyam:
le akartam szokni a dohányzásról.
A szabad cselekedet az elsőrendű vágyakkal függ össze.
A szabad akarat pedig másodrendű vágyaink megvalósításával.
Mikor dohányoztam, tetteimben szabad voltam, hogy mit szívjak:
cigit, szivarkát, szivart.
És most figyeljenek, mert maguk előtt láthatják a szerencsés embert,
aki a szabad akarat jelenetét életében megélte.
A pillanat akkor jött el, mikor leszoktam a dohányzásról.
(Taps)
Mikor megvalósítottam a másodrendű vágyam.
Ha mi, emberek, ahogy példámból látják,
legalább alkalmanként kinyilváníthatjuk szabad akaratunkat,
akkor mi a helyzet kistestvéreinkkel, az állatokkal?
Őszintén szólva, kétlem, hogy egy állatban, mint a macska,
miközben megtapasztalja elsőrendű vágyát, az egérevést,
felmerüljön a másodrendű vágy: a vágy, hogy ne akarjon egeret enni.
Azonban ez azt jelentené, hogy az állatok elvileg nem szabadok?
Vagy a kisgyerekek? Sokban hasonlítanak az állatokra.
Néhány idegtudós és kognitív pszichológus arra a következtetésre jutott,
hogy az állatokból hiányzik a szabadság,
pusztán mérési adataik alapján, amit én úgy hívok:
hogy az élőlények motivációja, nem pedig szándéka.
Az én ellenvetésem lényege az idegtudósokkal szemben az,
hogy ők élőlények motivációját mérik.
És mi, mint az élővilág részei,
minket is gyakran irányítanak motivációk, de nem mindig.
Nézőpontom szerint, következtetéseiket az idegtudósok
motiváció mérésére, nem szándékéra alapozták.
Így mint filozófus állítom, hogy a mai idegtudomány adatai
nem bizonyítják, hogy hiányzik belőlünk a szabad akarat és szabad cselekedet.
Azonban a szabad cselekedet
és szabad akarat kérdése egy jóval komolyabb kérdés.
A szabad akarat kérdése
nem pusztán elméleti kérdés, hanem gyakorlati is.
Ha úgy tetszik, a szabad akarat olyan ügy,
amely mindannyiunk választásától függ.
Szeretnék megosztani egy metaforát,
amely segíthet megválaszolni
az egyéni szabadság egyik gyakorlati kérdését.
A szabad akarat nagyban hasonlít az álmodásra.
Mikor alszunk, nem mindig álmodunk.
Hasonlóan, ha ébren vagyunk, nem mindig döntünk szabadon.
Ha nem gyakoroljuk szabad akaratunkat, az olyan, mintha ébren álmodnának.
Jegyezd meg, Wolfgang: hogy szabad lehess,
akarnod kell szabadnak lenned.
Ha szabadok akarnak lenni, használják a reflexiót,
vezessék önöket másodrendű vágyaik, elemezzék motivációikat,
gondolkozzanak el a használt fogalmakon, gondolkodjanak szabatosan,
és akkor több esélyük lesz olyan világban élniük,
ahol nemcsak szabad cselekvés, hanem szabad akarat is van.
Köszönöm!
(Taps)