Néha felmérgelődöm,
és sok évbe telt, amíg ki tudtam mondani e szavakat.
A munkám során
néha az egész testem beleremeg, annyira dühös vagyok.
De nem számított, dühöm mennyire volt jogos,
egész életemben
folyton azt tudatosították bennem, hogy a dühöm túlzás,
helytelen viselkedés,
emiatt gorombának és barátságtalannak fognak tartani.
Kislányként főként azt tanultam meg, hogy a düh érzését jobb,
ha egyáltalán nem fejezzük ki.
Édesanyám jut eszembe egy pillanatra.
Amikor 15 éves voltam, egyszer arra jöttem haza az iskolából,
hogy ott állt a hosszú tornácon kint a konyhánk előtt,
óriási halom tányért tartva a kezében.
Képzelhetik a megdöbbenésemet, mikor elkezdte frizbiként dobálni őket...
(Nevetés)
bele a forró, párás levegőbe.
Amikor minden egyes tányér ezernyi darabra tört
a dombon odalent,
odajött hozzám, és kedvesen megkérdezte: "Milyen volt a napod?"
(Nevetés)
Érthető, hogy ilyen eset láttán miért gondolja egy gyerek,
hogy a düh csendes, elszigetelő, romboló és még rémisztő is.
Különösen, ha a dühös személy lány vagy nő.
A kérdés az, hogy miért.
A düh emberi érzés, se nem jó, se nem rossz.
Valójában figyelmeztető érzelem.
Méltatlanságra, veszélyre, fenyegetésre és sértésre figyelmeztet minket.
Minden kultúrában a düh mégis morális tulajdonként van fenntartva
fiúk és férfiak számára.
Valóban vannak különbségek.
Az Egyesült Államokban például
egy dühös fekete férfire bűnözőként tekintenek,
de egy dühös fehér férfi a polgári erények képviselője.
Nem számít, hol vagyunk, az érzelem nemtől függő.
Gyermekeinknek így tanítjuk meg: nőkben és lányokban vessék meg a dühöt,
és ezt büntető felnőttekké növünk fel.
De mi lenne, ha nem így tennénk?
Mi lenne, ha a dühöt nem határolnánk el a nőiességtől?
Ha elválasztjuk a dühöt a nőiességtől, akkor elválasztjuk a lányokat és nőket
a minket az igazságtalanságtól legjobban megvédő érzelemtől.
Mi lenne, ha helyette inkább
a fiúk és lányok érzelmi hozzáállását fejlesztenénk?
A valóság az, hogy gyermekeinket jellemzően még mindig
nagyon kettős és ellentétes módon neveljük.
A fiúknak a férfiasság abszurd és merev normáinak kell megfelelniük,
el kell hagyniuk a bánat vagy félelem nőies érzelemvilágát,
és elsajátítaniuk az erőszakosságot és dühöt: a valódi férfiasság jellemzőit.
Másfelől pedig, a lányoknak meg kell tanulniuk tisztelettudónak lenni,
a düh pedig nem fér össze a tisztelettudással.
Megtanultuk a lábunkat keresztbe tenni és a hajunkat kezelni,
ugyanúgy megtanultuk tartani a szánkat, és lenyelni a büszkeségünket.
Mindannyiunk számára teljesen mindennapos,
hogy a megaláztatás a nőiességhez tartozó.
Hosszú személyes és politikai története van ennek a megosztottságnak.
Ha dühösek vagyunk, nevünk: elkényeztetett hercegnő, hisztis tini,
nehezen kezelhető satrafa és sápítozó, ronda zsémbeskedő.
Vannak hangulataink. Éljük meg őket!
Csípős, forró latinák vagyunk dühösen?
Vagy szomorú ázsiai lányok? Dühös fekete nők? Vagy örült fehérek?
Lehet választani.
De a valóság az, hogy amikor elmondjuk, mi a fontos számunkra, –
ez az, amit a düh közvetít –,
az emberek többnyire ránk lesznek dühösek, amiért dühösek vagyunk.
Mindegy, hogy otthon vagyunk, iskolában vagy munkában vagy a politikában,
a düh a férfiasság jele, és nem illik a nőiesség képébe.
A férfiakat megjutalmazzák érte,
a nőket pedig ugyanezért büntetik.
Ez óriási hátrány számunkra,
különösen akkor, amikor magunkat és érdekeinket meg kell védenünk.
Ha fenyegető utcai zaklatóval, kizsákmányoló munkáltatóval,
szexistával, rasszista osztálytárssal kerülünk szembe,
az agyunk azt sikítja: "Te most szórakozol velem?"
De szánk ezt mondja: "Elnézést, tessék?"
(Nevetés)
Ugye?
Ez feszültséget kelt bennünk, mert a düh teljesen összegubancolódik
a szorongással és a félelemmel és a kockázattal és a megtorlással.
A nők a dühükre kapott reakciók közül
nem az erőszaktól félnek legjobban,
hanem a gúnyolódástól.
Gondoljunk csak bele, hogy ez mit jelent.
Ha több marginális identitásunk van, ez nem csak gúnyolódás.
Ha megvédjük magunkat, ha kiállunk magunkért,
annak borzalmas következményei lehetnek.
E mintákat szoktuk ismételgetni, nem nagy, merész, nyers módon,
hanem az életi mindennapi apróságai során.
Amikor a lányom óvodába járt, minden egyes reggel
bonyolult kastélyt épített szalagokból és kockákból,
és minden reggel ugyanaz a fiú vidáman lerombolta.
A szülei ott voltak, de soha nem léptek közbe.
Csak közhelyeket mondtak elégedetten:
"A fiúk már csak ilyenek."
"Annyira hívogató volt, hogy nem tudott ellenállni."
A tanult mintát követtem.
Békés megelőzést kerestem,
és megtanítottam a lányomat is, hogy így tegyen.
Próbálkozott szavakkal.
Megpróbálta kedvesen az útját állni.
Másik helyen épített a csoportban, de nem használt.
Mi, felnőttek közösen sajátos férfijogosultságot hoztunk létre.
A fiú féktelenkedhetett, és uralhatta a környezetet,
a lányom megtartotta magának az érzelmeit, és próbált megfelelni a fiú igényeinek.
Elbuktunk mindkét esetben: a lányomnak nem adtuk meg, hogy dühös legyen,
sem a döntési jogot, ami megillette.
Ez itt cseppben a tenger.
Mert kulturálisan, világszerte
előnyben részesítjük a férfias teljesítményt:
az erőt és a vele járó kiváltságot
a nők és gyerekek jogaival, szükségleteivel és szavával szemben.
Talán senkit nem lep meg a teremben,
hogy a nők sokkal kitartóbban és hevesebben dühöngenek,
mint a férfiak.
Néha azért, mert úgy szocializálódtunk,
hogy rágódjunk, nyeljünk és újra rágódjunk.
De meg kell találjuk a társadalmilag elfogadható módját,
hogy kifejezzük erős érzelmeinket,
és tudatosítsuk, hogy kihozzon a jelentéktelenségünkből.
Teszünk pár dolgot ennek érdekében.
Ha a férfiak tudnák, milyen sokszor forr bennünk düh, mikor sírunk,
akkor beleremegnének.
(Nevetés)
Mi meg mellébeszélünk:
"Feszült vagyok. Semmiség, rendben van."
(Nevetés)
Tárgyiasítjuk magunkat,
és elveszítjük a dühre utaló fiziológiai jelek felismerésének képességét.
De sokszor megbetegszünk tőle.
A düh a betegségek széles skáláját hozza létre,
melyekre mellékesen legyintenek: "á, ezek női betegségek".
Krónikus nagy fájdalmak, autoimmun betegségek, étkezési rendellenességek,
mentális distressz, szorongás, önmarcangolás, depresszió.
A düh hat az immunrendszerünkre, a szív- és érrendszerünkre.
Kutatások támasztják alá, hogy hozzájárul az elhalálozáshoz,
különösen rákos néger nőknél.
Belebetegedtem és belefáradtam a sok beteg és fáradt nőbe.
Dühünk nagyon kényelmetlen,
ellentétes a vigasztaló szerepünkkel.
Létezik elfogadható düh.
Lehetünk dühösek, ha betartjuk a szabályokat, és óvjuk a status quót.
Mint anyák és tanárok lehetünk őrültek,
de nem haragudhatunk a neveltetésünkért.
Haragudhatunk édesanyánkra.
Mondjuk, tiniként, a patriarchális törvények és szabályok miatt
nem szidjuk a rendszert, őt okoljuk.
Lehetünk mérgesek a többi nőre, kinek van ellenére az igazi veszekedés?
Haragudhatunk alacsonyabb beosztású férfiakra –
rasszista és idegengyűlölő hierarchiánkban.
Ebben hatalmas energiánk rejlik.
Az érzelmek határozzák meg hatalmunk hatáskörét,
és az emberek nincsenek hozzászokva a dühünkhöz.
Hozzá kell szoktatni őket e kényelmetlenséghez,
mikor a nők nem mentegetőzésként mondanak nemet.
Fogadjuk az érzelmeket, és alkalmasság szerint gondolkodjunk, nemiség helyett.
Akik tudják kezelni a haragjukat, értelmet adnak neki,
azok kreatívabbak, optimistábbak,
több meghittségben van részük,
jobb feladatmegoldók,
és jobb a politikai hatásosságuk.
Nő vagyok, nőkről és érzésekről írok,
nagyon kevés befolyásos férfi
veszi komolyan mondandómat politikai szempontból.
Politikára és dühre megvetéssel, lekicsinyléssel és indulattal gondolunk,
ez a világban a macsó-fasizmus elterjedéséhez vezet.
De minden méregre létezik ellenszer.
A remény dühével találkozunk naponta
a nők és peremre szorultak ellenállásában.
Az együttérzés, empátia és szeretet érzésével hasonlatos,
a dühöt is fel kellene ismerjük.
A nők indulatait nem tisztelő társadalmak a nőket sem tisztelik.
Dühünk veszélyét nem felbomló kapcsolatok és törött tányérok jelentik.
Azt mutatja meg, hogy mennyire vesszük komolyan magunkat,
és másoktól is ezt az elismerést várjuk el.
Mikor erre sor kerül, jó esély van arra,
hogy a nők szabad akaratukból mosolyogjanak.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps) (Ujjongás)