Ponekad se razljutim
i trebalo mi je mnogo godina da svjesno izgovorim te riječi.
Na poslu,
tijelo mi ponekad pulsira od bijesa.
Ipak, bez obzira koliko opravdan bio moj bijes,
čitavog su me života učili
da je moj bijes samo pretjerivanje,
da daje krivu sliku,
zbog koje ću ispasti nepristojna i bezobrazna.
Još kao djevojčica naučila sam da je, za djevojčice, bijes emocija
koju je najbolje ne izražavati.
Razmislite o mojoj majci na trenutak.
Kad sam imala 15 godina, jednom sam se vratila iz škole,
a ona je stajala na terasi ispred kuhinje
držeći hrpu tanjura u rukama.
Zamislite koliko sam bila zbunjena kad ih je počela bacati kao frizbije
(Smijeh)
u vrući, vlažni zrak.
Nakon što je i posljednji tanjur razbijen u tisuću komadića
na brdu ispod kuće,
ušla je natrag u kuću i pitala me s osmijehom, "Kako je bilo u školi?"
(Smijeh)
Jasno je kako dijete iz ovakvog incidenta
zaključi da je bijes nijemi, izolirajući, razarajući, čak zastrašujući osjećaj.
Posebno ako je bijesna osoba djevojčica ili žena.
Pitanje je zašto?
Bijes je emocija, nije ni dobra ni loša.
Signalna je emocija.
Upozorava nas na poniženost, opasnost, uvredu i povredu.
Usprkos tome, iz kulture u kulturu, ljutnja se smatra karakternom osobinom
dječaka i muškaraca.
Naravno, postoje razlike.
U Sjedinjenim Američkim Državama, na primjer,
na bijesnog crnog muškarca gleda se kao na kriminalca,
dok je bijes kod bijelaca građanska vrlina.
Ipak, gdje god se nalazili, ova je emocija rodno obilježena.
Pa učimo djecu neodobravanju bijesa kod djevojčica i žena
i odrastamo u osobe koje ga kažnjavaju.
A kad to ne bismo činili?
Kad ne bismo suprotstavljali bijes i ženstvenost?
Jer suprotstavljajući bijes i ženstvenost udaljavamo djevojke i žene
od emocije koja nas najbolje štiti od nepravde.
Što kada bismo umjesto toga kod djece razvijali
sposobnost nošenja s emocijama?
Činjenica je da još uvijek, nevjerojatno, odgajamo djecu
na izrazito binarne i suprotstavljene načine.
Dječaci se trebaju držati apsurdnih, strogih normi muškosti.
Uči ih se da odbace ženstvene osjećaje tuge ili straha
i prigrle agresivnost i bijes kao obilježja pravih muškaraca.
S druge strane, djevojčice se uče pristojnosti,
a bijes je nespojiv s pristojnošću.
Kao što nas uče da treba prekrižiti noge i ukrotiti kosu,
tako naučimo držati jezik za zubima i progutati ponos.
Kao rezultat, prečesto, kod svih nas
ogorčenost postaje neizbježan dio naše percepcije ženstvenosti.
Ta je podvojenost rezultat duge osobne i političke priče.
Bijesne, od razmaženih princeza prerastamo u hormonalne tinejdžerice,
pa u prezahtjevne žene i stara zanovijetala.
Imamo mi i nijansi. Odaberite najdražu:
Kad ste ljuti, jeste li vatrena Latina?
Ili tužna Azijatkinja? Ili bijesna crnkinja? Luda bjelkinja?
Možete birati.
Ali zapravo, kada izrazimo ono do čega nam je stalo,
zašto smo bijesne,
veća je vjerojatnost da će se ljudi naljutiti na nas jer smo ljute.
Bilo da smo kod kuće, u školi, na poslu ili u političkoj areni,
ljutnja potvrđuje muškost i proturječi ženstvenosti.
Stoga, muškarce se nagrađuje za njeno izražavanje,
a žene kažnjava za isto.
Ovo nas stavlja u izrazito nepovoljan položaj,
posebno kada trebamo braniti sebe i svoje interese.
Suočene s napasnikom na ulici, predatorskim poslodavcem,
seksističkim ili rasističkim kolegom,
u glavi nam odzvanja: "Jesi li ti normalan?"
A usta nam izgovaraju: "Oprostite?"
(Smijeh)
Zar ne?
Zbunjujuće je jer se ljutnja isprepliće
s tjeskobom, strahom i opasnošću od posljedica.
Kad pitate žene čega se najviše boje kao odgovora na njihovu ljutnju,
ne kažu - nasilja.
Kažu - izrugivanja.
Razmislite o tome.
Kod višestruko marginaliziranih, ne radi se samo o izrugivanju.
Ako se krenete braniti, ako odbijete odstupiti,
može biti ozbiljnih posljedica.
Ove uzorke ne usvajamo kroz velike, upadljive i glasne geste,
već kroz svakodnevne banalne situacije.
Dok je bila u vrtiću, moja bi kćer svakoga jutra
izgradila veliki dvorac, s vrpcama, od kockica,
i svakog bi ga jutra isti dječak s oduševljenjem srušio.
Roditelji su mu bili prisutni, ali nikad ga nisu pokušali spriječiti.
Bez ustručavanja su poslije nudili opravdanja:
"Takvi su dečki."
"Nije se mogao suzdržati."
Postupila sam kako su mnoge djevojčice i žene naučene.
Održala sam mir
i naučila svoju kćer da čini isto.
Pokušala se izboriti riječima.
Pokušavala mu je lagano zapriječiti put.
Promijenila je mjesto gradnje u drugi dio učionice. Bezuspješno.
Dakle, mi odrasli izgradili smo poseban oblik muškog privilegija.
On je mogao raditi što hoće i vladati okolinom,
a ona je potisnula svoje osjećaje i sklanjala mu se s puta.
Iznevjerili smo oboje kad njenoj ljutnji nismo dozvolili
da bude prepoznata i razriješena.
Ovo je tek mali primjer mnogo većeg problema.
Jer kulturološki, u cijelom svijetu,
stavljamo izvedbu muškosti
te moć i privilegije koji uz tu izvedbu dolaze,
iznad prava, potreba i glasova žena i djece.
Stoga vas vjerojatno neće ni najmanje iznenaditi,
da po istraživanjima žene ljutnju osjećaju intenzivnije i duže
od muškaraca.
Razlog je dijelom u tome što smo odgajane da promišljamo,
držimo jezik za zubima i promišljamo.
Osim toga, moramo pronaći društveno prihvatljive načine
izražavanja intenziteta emocija koje osjećamo
i biti svjesne dojma koji ostavljaju.
Zato radimo sljedeće.
Kada bi muškarci znali koliko često žene ključaju od bijesa kad plaču,
zaprepastili bi se.
(Smijeh)
Riječima umanjujemo važnost.
"Frustrirane smo. Ne, stvarno, u redu je."
(Smijeh)
Same sebe objektificiramo i nismo u stanju
prepoznati fiziološke promjene koje ukazuju na ljutnju.
Najvažnije, razbolimo se.
Ljutnja je dovedena u vezu s cijelim nizom bolesti
koje se olako otpisuje kao "ženske boljke".
Češće pojave kronične boli, autoimunih i poremećaja u prehrani,
mentalnih poteškoća, tjeskobe, samoozljeđivanja, depresije.
Ljutnja utječe na imunološki i krvožilni sustav.
Neka istraživanja pokazuju da utječe i na stope smrtnosti,
posebno od raka kod crnih žena.
Sita sam gledati oko sebe umorne i bolesne žene.
Naš je bijes neugodan.
Do konflikta dolazi jer je naša uloga stvarati osjećaj ugode.
Ima i prihvatljivih oblika.
Smijemo se razljutiti ako ostanemo u zadanim okvirima i održavamo status quo.
Kao majke ili učiteljice,
smijemo se razljutiti, ali ne zbog visoke cijene odgoja.
Možemo se ljutiti na naše majke.
Recimo, kao tinejdžerice, za patrijarhalna pravila i ograničenja
ne krivimo sustav, već njih.
Možemo bijesniti na druge žene, jer tko ne voli kad se žene potuku?
Možemo bijesniti na muškarce nižeg statusa u društvenoj hijerarhiji
koja potiče rasizam ili ksenofobiju.
Ali u tome je naša nevjerojatna moć.
Budući da su osjećaji naše područje,
a ljudima je naša ljutnja neugodna,
trebale bismo ljude navikavati na osjećaj neugode koji osjećaju
kad žene, bez ustručavanja, kažu "ne".
Možemo na emocije gledati iz perspektive sposobnosti, ne roda.
Ljudi koji su u stanju izraziti ljutnju i izvući pouku
kreativniji su, optimističniji,
otvoreniji su prema intimnosti,
bolji u rješavanju problema,
imaju veću političku uspješnost.
Ja sam žena koja piše o ženama i osjećajima.
Zato će malo muškaraca na pozicijama moći
shvatiti moje riječi kao ozbiljno političko pitanje.
U politici bijes se vezuje uz prijezir, omalovažavanje i srdžbu,
na čijim se temeljima uzdiže mačizam u svijetu.
Ali ako bijes i jest taj otrov, također je i protuotrov.
Naš je bijes utemeljen u nadi i vidimo ga svakodnevno
u otpornoj ljutnji žena i marginaliziranih skupina.
Temelji se na suosjećanju, empatiji i ljubavi,
te moramo prepoznati i taj bijes.
Problem je što društva koja ne poštuju ženski bijes, ne poštuju ni žene.
Stvarna opasnost našeg bijesa nije u uništavanju veza ili tanjura,
već da jasno pokazuje koliko držimo do sebe
i da očekujemo od drugih da nas shvate ozbiljno.
Kad to postignemo, velike su šanse
da će se žene moći smiješiti samo kada požele.
(Pljesak)
Hvala vam.
(Pljesak)