כשהייתי נער צעיר,
הייתי מביט מבעד למיקרוסקופ עם אבי
בחרקים לכודים בענבר (שרף שהתקשה), שהחזקנו בבית.
והם נשתמרו בצורה מדהימה,
בצורה יוצאת מן הכלל מבחינה מורפולוגית.
ונהגנו לדמיין, שיום אחד,
הם ממש יתעוררו לחיים
ויזחלו אל מחוץ לשרף
ואם יוכלו, הם יפרשו כנפיים ויעופו.
לו הייתם שואלים אותי לפני 10 שנים, האם
נוכל אי פעם למפות את הגנום של חיות שנכחדו, או לא,
הייתי אומר לכם שזה לא סביר.
האם הייתי שואל אתכם, האם נוכל
ממש להשיב לחיים מין שנכחד, או לא,
הייתי אומר, חלומות באספמיה.
אבל למעשה, אני עומד כאן היום, באופן מדהים,
כדי לומר לכם, שלא רק שאפשרות שחזור הגנום
של מינים נכחדים היא אפשרית וכבר קיימת היום,
אלא שההשבה לחיים של מינים נכחדים היא ממש בהישג יד,
אולי לא מתוך החרקים שלכודים בענבר -
למעשה, היתוש הזה שימש
השראה לסרט "פארק היורה" -
אלא מממותות צמריריות, מהשיירים שנשתמרו היטב
של ממותות צמריריות בשכבות הקרקע הקפואות-תמיד.
הממותות הצמריריות הן דוגמה מעניינת
ומייצגת במיוחד של עידן הקרח.
הן היו גדולות. הן היו שעירות.
היו להן חטים ענקיים, ונראה שיש לנו אליהן
קשר עמוק, כמו שיש לנו עם פילים.
אולי זה מפני שפילים חולקים
איתנו הרבה דברים משותפים.
הם קוברים את מתיהם. הם מחנכים את הצאצאים שלהם.
הם טווים קשרים חברתיים קרובים.
או אולי זה בגלל שאנחנו קשורים בקשר עתיק יומין,
כי הפילים, כמונו, מקורם באפריקה
לפני כשבעה מיליון שנים,
וכשבתי הגידול והסביבה השתנו,
אנחנו, ממש כמו הפילים, התחלנו לנדוד החוצה,
אל אירופה ואל אסיה.
אז הממותה הגדולה הראשונה שהופיעה בשטח
היא המרידיאונאליס, שבעמידה הגיעה לגובה של 4 מטרים
שקלה כ 10 טונות והייתה מותאמת לחיים ביערות
והתפשטה ממערב יבשת אירופה ועד למרכז אסיה,
מעבר לגשר היבשתי של ברינג
ואל תוך חלק מצפון אמריקה.
ואז, שוב, כשהאקלים השתנה, כפי שהוא משתנה תמיד,
ובתי גידול חדשים נפתחו,
הגיעו המינים המותאמים לחיים בערבה
הנקראים trogontherii, במרכז אסיה,
דוחקים את המרידיאונאליס אל מערב אירופה.
והסוואנות הפתוחות והמדושאות בצפון אמריקה
נפתחו, מה שהוביל להופעתה של הממותה הקולומביאנית,
מין גדול וחסר שיער בצפון אמריקה.
ובאמת רק אחרי כ 500,000 שנה מאוחר יותר,
הופיעה הממותה הצמרירית,
זו שכולנו מכירים ואוהבים כל כך,
והתפשטה מנקודה מזרחית באזור ברינג
לכל רחבי מרכז אסיה, דוחקת שוב את ה trogontherii
החוצה למרכז אירופה,
ובמשך מאות אלפי שנים
נודדת הלוך ושוב דרך הגשר היבשתי של ברינג
בתקופות שיא של הקרחונים
ומגיעה לקשר ישיר
עם קרובי המשפחה הקולומביאנים שגרו בדרום,
ושם הם שורדים במשך מאות אלפי שנים
תוך כדי שינויים טראומטיים באקלים.
אז הנה לנו חיה סתגלנית ביותר שמצליחה להתמודד עם שינויים אדירים
בטמפרטורה ובסביבה, ועושה זאת בהצלחה רבה מאוד.
והיא שורדת על היבשת עד לפני כ 10,000 שנה,
ובעצם, באופן מפתיע, גם על איים קטנים באזור סיביר
ואלסקה, עד לפני כ 3,000 שנים.
כך שכשהמצרים בונים פירמידות
הממותות הצמריריות עדיין חיות על איים.
ואז הן נעלמות.
כמו 99% מהחיות שהתקיימו פעם,
הן נכחדו כנראה בשל ההתחממות הגלובלית
והצטמקות מהירה של היערות הצפופים
שמתפשטים צפונה,
וגם, כפי שאמר זאת פעם פול מרטין המנוח,
כנראה ההרג המופרז של תקופת הפלייסטוקן
כלומר הציידים שחיסלו אותם.
למרבה המזל, אנחנו מוצאים שרידים של מיליונים מהם
מפוזרים לכל רוחב מעבה הקרקע הקפואה
בסיביר ובאלסקה, ואנחנו יכולים ממש להגיע לשם
ולהוציא אותם משם.
ורמת השימור, שוב,
כמו אותם חרקים בשרף, היא יוצאת מגדר הרגיל.
אז יש לנו שיניים, עצמות עם דם
שנראות כמו דם, יש לנו שיער,
ויש לנו פגרים שנשתמרו בשלמותם או ראשים
שעדיין מכילים מוחות בתוכם.
רמת ההשתמרות וההישרדות של הDNA
תלויה בגורמים רבים, ואני חייב להודות,
שרבים מהם אנחנו עדיין לא מבינים,
אבל בתלות בזמן שבו היצור מת,
וכמה מהר הוא נקבר, עומק הקבורה,
הרמה הקבועה של הטמפרטורה של הסביבה שבה הוא נקבר,
יקבעו בסופו של דבר כמה זמן ישרוד הDNA
לאורך תקופות גיאולוגיות משמעותיות.
וזה בוודאי יפתיע רבים מכם
שיושבים כאן בחדר שזה לא הזמן שמשנה,
זה לא משך תקופת השימור,
אלא הרמה הקבועה של הטמפרטורה, היא הגורם המכריע בתהליך השימור.
כך שאם היינו מעמיקים עכשיו לתוך העצמות
והשיניים ששרדו את תהליך ההתאבנות,
הDNA שהיה פעם שלם, ארוז היטב
מסביב לחלבוני היסטון, הוא כעת תחת מתקפה
של הבקטריה שחיה פעם בסימביוזה עם הממותה
במשך שנים, כאשר היא עוד הייתה בחיים.
אז החיידקים האלה, ביחד עם החיידקים מהסביבה
משחררים מים וחמצן שלמעשה שוברים חלקים מה-DNA
לחלקים יותר ויותר קטנים של DNA
עד שכל מה שנשאר הם מקטעים באורך שנע בין
10 זוגות בסיס, במקרה הטוב,
עד לכמה מאות זוגות בסיס.
כך שרוב המאובנים שנמצאים שם בחוץ
הם למעשה משוללי כל חתימה אורגנית.
אבל בחלק מהם יש ממש מקטעי DNA
ששרדו במשך אלפי,
אולי אפילו מיליוני שנים.
ובשימוש בטכנולוגיה העדכנית ביותר של חדרים נקיים,
פיתחנו דרכים שבהן ניתן לברור את הDNA הזה
מתוך כל שאר הבררה שם,
וזה לא יפתיע אף אחד מכם כאן בחדר,
שאם אקח עצם או שן של ממותה
ואמצה מתוכן את הDNA, אקבל DNA של ממותה,
אבל אני גם אקבל את כל הבקטריות שחיו פעם עם הממותה,
ועוד יותר מורכב, אני אקבל את כל הDNA
ששרד בסביבה יחד איתה,
את הבקטריות, את הפטריות, ועוד ועוד.
ושוב לא מפתיע, שלממותה
שנשתמרה באדמת הקרח הקפואה תמיד, יהיו
בסביבות 50 אחוזים DNA של ממותה,
בעוד שלחיה כמו הממותה הקולומביאנית,
שחיה בטמפרטורה גבוהה יותר ונקברה בסביבה חמה יותר,
יהיו משהו כמו 3 עד 10 אחוזים.
אבל פיתחנו דרכים מחוכמות מאוד
שבהן אנחנו יכולים ממש להבחין, לקלוט ולהבחין,
בין DNA של הממותה לבין הDNA שאינו של הממותה,
ועם התקדמות הטכנולוגיה בבניית רצף בהספקים גבוהים,
אנחנו יכולים למצות ובאופן ביואינפורמטי
להתאים מחדש את מקטעי הממותה הקטנים האלה
ולהלביש אותם על בסיס
של כרומוזום ששייך לפיל אסיאתי או אפריקני.
ובדרך זו, אנחנו יכולים להבין את כל הנקודות הקטנות
שמבחינות בין ממותה לבין פיל אסיאתי,
ומה אנחנו יודעים, באמת, על ממותה?
טוב, הגנום של ממותה כמעט הושלם,
ואנחנו יודעים שהיא ממש גדולה. טוב, זו ממותה.
אז אם גנום של דמוי אדם מורכב בערך מ3 מיליארד זוגות בסיס,
גנום של פיל ושל ממותה
גדול בערך בשני מיליארד זוגות בסיס, שרובם
מורכב ממקטעי DNA קטנים שחוזרים על עצמם
מה שמקשה מאוד על ההרכבה מחדש של מבנה הגנום השלם.
כשבידינו האינפורמציה הזו, אנחנו יכולים לענות
על אחת מהשאלות המעניינות ביותר לגבי היחסים
בין הממותות לבין קרוביהן החיים,
הפיל האפריקני והפיל האסיאתי,
כולם חלקו אב קדמון משותף בערך לפני כשבעה מיליון שנים
אבל הגנום של הממותה מראה שהיא חלקה
את האב הקדמון המשותף המאוחר יותר עם הפיל האסיאתי,
לפני כשישה מיליון שנים,
כך שהיא קרובה יותר לפיל האסיאתי.
עם ההתקדמות בטכנולוגיית הDNA העתיק,
אנחנו יכולים כעת להתחיל ולמפות
את הגנום של ממותות אחרות שהזכרתי,
ורציתי לדבר על שתיים מהן,
הממותה הצמרירית והממותה הקולומביאנית,
שתיהן חיו בתקופות קרובות מאוד זו לזו
בזמני שיא של עידן הקרח,
כך שכשהקרחונים היו מאסיביים בצפון אמריקה,
הממותות הצמריריות נדחקו לאזורי המחיה התת-קרחוניים,
ובאו במגע עם קרוביהם שחיו בדרום,
וחלקו איתם איזורי מקלט,
וגם קצת יותר מאיזורי מקלט, כך מסתבר.
נראה ששני המינים התרבו זה עם זה.
וזו לא התנהגות חריגה
בבעלי חדק, כי מסתבר
שזכרי פילים גדולים מהסוואנה דוחקים ומתחרים עם
הפילים הקטנים יותר, שוכני היערות, על מנת לזכות בנקבותיהם.
כך שהקולומביאנים הגדולים וחסרי השיער
מתחרים עם הזכרים הקטנים יותר והצמריריים.
מזכיר לי קצת את ימי התיכון, לצערי.
(צחוק)
זה לא טרויוויאלי, לאור העובדה שאנחנו רוצים
להחיות מינים נכחדים, כי מסתבר
שהפיל האפריקני והפיל האסיאתני
יכולים להתרבות זה עם זה ולהוליד צאצאים,
וזה אכן קרה בטעות בגן חיות אחד
בצ'סטר, בריטניה, ב1978.
מה שאומר, שאנחנו יכולים לקחת כרומוזומים של פיל אסיאתי,
לשנות אותם לפי מה שאנחנו יודעים
על הגנום של הממותה
כך שאפשר לשים אותם על תא שהגלעין הוצא ממנו,
להפיק ממנו תא גזע,
ובסופו של דבר להפיק מהתא זרע,
להפרות באופן מלאכותי תא ביצה של פילה אסיאתית,
ובתהליך ארוך ומייגע
להביא חזרה משהו שנראה כמו זה.
זה אולי לא יהיה העתק מדויק,
כי מקטעי הDNA הקצרים מאוד שעליהם סיפרתי לכם,
ימנעו מאיתנו לשחזר את המבנה המדויק,
אבל זה ייתן לנו משהו שנראה ומרגיש
קרוב לממותה הצמרירית.
כשאני מעלה את הנושא עם חבריי,
אנחנו אומרים לעתים קרובות, טוב, אבל איפה נשים אותה?
איפה אתם עומדים לאכסן ממותה?
הרי אין אקלים או בית גידול מתאים.
ובכן, זה לא המקרה.
מסתבר שישנן רצועות של בתי גידול
בצפון סיביר וביוקון
שיכולות להיות מאוכלסות על ידי ממותות.
זכרו, שהיא הייתה חיה סתגלנית ביותר
שחיה בשינויי אקלים קיצוניים.
כך שהאזור הזה יכול בקלות להיות מקום המחייה שלה,
ואני חייב להודות שיש בי חלק,
הילד שבי, שהיה מת לראות
את החיות המלכותיות האלה מהלכות לאורך האדמה הקפואה
של הצפון שוב, אבל אני חייב גם להודות,
שהחלק של המבוגר שבי תוהה לפעמים
אם אנחנו צריכים לעשות זאת, או שמא לא.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)
ריאן פלאן: אל תלך.
השארת אותנו עם שאלה.
אני בטוחה שכולם שואלים את אותה השאלה. כשאתה אומר, "האם אנחנו צריכים לעשות את זה?"
זה מרגיש כאילו אתה מרסן את עצמך,
ובכל זאת נתת לנו חזון שהוא כל כך אפשרי היום.
מה ההיסוס?
הנדריק פוינאר: אני לא חושב שזה היסוס.
אני רק חושב שאנחנו צריכים לחשוב מאוד ברצינות
על ההשלכות ועל התוצאות של המעשים שלנו,
כל עוד יהיה לנו דיון טוב ומעמיק
כמו זה שיש לנו עכשיו, אני חושב
שאנחנו יכולים להגיע למסקנה טובה מדוע כן לעשות את זה.
אבל אני רק רוצה להיות בטוח שאנחנו משקיעים זמן
במחשבה על מדוע אנחנו עושים את זה.
ר"פ: מצוין. תשובה מצוינת. תודה רבה לך, הנדריק.
ה"פ תודה לך. (מחיאות כפיים)