Kad sam bila dete, bila sam opsednuta Ginisovom knjigom svetskih rekorda
i zaista sam želela da sama postavim svetski rekord.
Ali postojao je jedan mali problem:
uopšte nisam bila talentovana.
Pa sam odlučila da postavim svetski rekord u nečemu
što ne zahteva apsolutno nikakve veštine.
Odlučila sam da postavim svetski rekord
u puzanju.
(Smeh)
Sad, tadašnji rekord je iznosio 20,1 km
i iz nekog razloga se ovo činilo potpuno izvodljivim.
(Smeh)
Regrutovala sam prijateljicu Anu
i zajedno smo odlučile da nam nije potreban trening.
(Smeh)
A na dan kad smo napale rekord,
stavile smo uloške za nameštaj sa spoljašnje strane srećnih farmerica
i krenule smo,
i odmah smo bile u nevolji
jer nam je teksas bio do kože
i počeo je da žulja
i uskoro je počeo da nam izjeda kolena.
Satima kasnije,
počela je kiša.
Onda je Ana odustala.
Potom se smračilo.
E sad, do tad su mi kolena krvarila kroz farmerice
i halucinirala sam od hladnoće
i bola i monotonije.
A da bih vam dala ideju o agoniji kroz koju sam prolazila,
prvi krug po stazi oko srednje škole trajao je deset minuta.
Poslednji krug je trajao skoro 30.
Nakon 12 sati puzanja,
stala sam,
a bila sam prešla 13,7 kilometara.
Dakle, bila sam ispod rekorda od 20,1 kilometar.
Sad, mnogo godina sam mislila da je ovo priča o ubedljivom porazu,
ali danas na to gledam drugačije
jer kad sam napadala svetski rekord,
radila sam tri stvari.
Izlazila sam iz stanja udobnosti,
izazivala sam svoju otpornost
i tragala sam za samopuzdanjem u sebi
i u sopstvenim odlukama.
Tada nisam znala
kako to nisu atributi za neuspeh.
To su atributi za hrabrost.
Sad, 1989, u 26. godini,
postala sam vatrogaska u San Francisku
i bila sam 15. žena u odseku od 1500 muškaraca.
(Aplauz)
I kao što pretpostavljate, kad sam stigla
mnogo se sumnjalo u to da li možemo da obavljamo posao.
Pa, iako sam bila studentska kajakašica od 177,8 cm i 68 kg,
i neko koje mogao da istrpi 12 sati razornog bola u kolenima -
(Smeh)
Znala sam da moram da dokažem svoju snagu i kondiciju.
Jednog dana stigao je poziv zbog požara
i čim se moja grupa u vozilu zaustavila,
videli smo tamni dim kako kulja iz zgrade pored ulice.
Ja sam bila sa krupnim momkom po imenu Skip,
i on je držao crevo a ja sam bila tik iza njega,
i bio je to nekako tipičan požar.
Bilo je mnogo dima, vrelo
i iznenada
desila se eksplozija,
a Skip i ja smo odgurnuti unazad,
maska mi se oborila sa strane
i nastao je trenutak zbunjenosti.
I onda sam se podigla,
opipala sam crevo
i uradila sam ono što bi vatrogasci trebalo da rade:
trgnula sam se napred,
pustila vodu
i sama sam se izborila s vatrom.
Eksploziju je izazvao bojler,
te niko nije povređen i naposletku nije bilo strašno,
ali mi je kasnije prišao Skip i rekao:
"Odličan posao, Karolin",
nekako iznenađenim glasom.
(Smeh)
A ja sam bila zbunjena jer požar nije bio fizički zahtevan,
pa zašto me je gledao nekako zapanjeno?
A potom mi je postalo jasno:
Skip, koji je usput zaista fin momak
i odličan vatrogasac,
ne samo da je smatrao kako žene ne mogu da budu jake,
smatrao je da ne mogu ni da budu hrabre.
A on nije bio usamljen.
Prijatelji, poznanici stranci,
muškarci i žene čitavu moju karijeru
pitaju me iznova i iznova:
"Karolina, sva ta vatra, sva ta opasnost,
zar te nije strah?"
Iskreno, nikad nisam čula da muškog vatrogasca to pitaju.
Pa sam postala znatiželjna.
Zašto se hrabrost ne očekuje od žena?
Sad, odgovor je počeo da se začinje
kad mi se prijateljica požalila
da joj je mlađa kćerka velika plašljivica-cica,
pa sam počela da obraćam pažnju,
i, da, kćerka je bila anksiozna,
ali više od toga su roditelji bili anksiozni.
Većina onoga što su joj govorili kad je bila napolju, počinjalo je sa:
"Pazi", "Čuvaj se", ili "Ne".
Sad, moji prijatelji nisu bili loši roditelji.
Samo su radili što i većina roditelja,
a to je nadziranje svojih kćerki mnogo više nego što nadziru svoje sinove.
Rađeno je istraživanje u vezi sa požarnom šipkom na igralištu, ironično,
u kome su istraživači primetili da je velika prilika da će devojčice
i mama i tata da upozore na rizike u vezi sa požarnom šipkom,
a ako bi devojčice i dalje želele da se igraju na požarnoj šipki,
jedan roditelj bi joj najverovatnije pomagao.
Dečaci međutim?
Njih ohrabruju da se igraju na požarnoj šipki,
uprkos bojaznima koje mogu da imaju,
a često bi roditelji ponudili uputstva kako da je samostalno koriste.
Dakle, kakvu poruku ovo šalje i dečacima i devojčicama?
Pa, da su devojke krhke i da im je više potrebna pomoć,
a da dečaci mogu i trebaju da savladavaju teške zadatke samostalno.
Govori nam da bi devojke trebalo da budu plašljive,
a dečaci bi trebalo da budu odvažni.
Sad, ironija je da su u ovom uzrastu
devojčice i dečaci zapravo fizički veoma slični.
Zapravo, devojčice su često snažnije do puberteta
kao i zrelije.
A ipak se mi odrasli ponašamo
kao da su devojke krhkije
i da im je potrebnija pomoć
i da ne mogu jednako da podnesu.
Ovo je poruka koju kao deca upijamo,
i to je poruka koja nas potpuno prožima kad odrastemo.
Mi žene verujemo u nju, muškarci veruju u nju
i znate šta?
Kad postanemo roditelji, prenosimo je na našu decu
i tako to ide.
Dakle, sad sam imala odgovor.
Evo zašto žene, čak i vatrogaske,
bi trebalo da se plaše.
To je razlog zašto žene često jeste strah.
Sad, znam da neki od vas mi neće verovati kad vam ovo kažem,
ali ja nisam protiv straha.
Znam da je to važno osećanje i tu je radi naše bezbednosti.
Ali problem je kad je strah primarna reakcija
koju podučavamo i podstičemo kod devojaka
kad god se suoče s nečim što ih izbacuje iz stanja udobnosti.
Dakle, dugo godina sam bila pilotkinja paraglajdera -
(Aplauz)
a paraglajder je krilo nalik padobranu
i leti dosta dobro,
ali shvatam da mnogim ljudima izgleda upravo kao čaršav
sa zakačenim konopcima.
(Smeh)
I ja sam provela mnogo vremena na vrhovima planina
pumpajući ovaj čaršav,
hitajući se i leteći.
I znam na šta mislite.
U stilu ste, Karolina, malo straha bi imalo smisla.
I u pravu ste, bi.
Uveravam vas, osećala sam strah.
Ali na tom vrhu planine,
čekajući baš odgovarajući vetar,
osećala sam i toliko drugih stvari:
uzbuđenje, samopouzdanje.
Znala sam da sam dobar pilot.
Znala sam da su uslovi dobri, inače ne bih bila tu.
Znala sam kako će sjajno da bude stotinama kilometara u vazduhu.
Dakle, da, strah je bio prisutan,
ali bih se dobro zagledala u njega,
pozabavila bih se njegovim značajem
i smestila ga gde mu je mesto,
a to je češće puta bilo
iza mog uzbuđenja, mog iščekivanja
i mog samopouzdanja.
Dakle, nisam protiv straha.
Samo sam zagovornica hrabrosti.
Sad, ne govorim da vaše devojke moraju da budu vatrogaske
ili da bi trebalo da budu paraglajderke,
ali govorim da vaspitavamo naše devojke da budu plašljive, čak bespomoćne,
a to počinje kada ih upozoravamo na fizičke rizike.
Strah koji naučimo i iskustva koja ne steknemo
ostaju sa nama dok postajemo žene
i srastaju sa svim tim stvarima s kojima se suočavamo i pokušavamo da odagnamo:
naše oklevanje od govorenja,
naša popustljivost kako bi nas voleli
i naš nedostatak samopouzdanja u sopstvene odluke.
Dakle, kako da postanemo hrabre?
Pa, evo dobrih vesti.
Hrabrost se uči
i kao bilo šta što se uči,
prosto mora da se vežba.
Dakle, prvo
moramo duboko da udahnemo
i da ohrabrimo naše devojke
da voze skejtbord, penju se na drveće
i da se pentraju oko te vatrogasne šipke na igralištu.
To je moja majka radila.
Nije tada bila svesna toga,
ali istraživači imaju naziv za ovo.
Nazivaju to rizičnom igrom,
a istraživanja pokazuju da je rizična igra zaista važna za decu, svu decu
jer uči o proceni opasnosti,
podučava o odloženom zadovoljenju,
podučava otpornosti,
podučava samopouzdanju.
Drugim rečima,
kada deca izađu napolje i vežbaju hrabrost,
uče vredne životne lekcije.
Pod dva: moramo da prestanemo da nonšalantno opominjemo naše devojke.
Zato primetite sledeći put kada kažete:
"Pazi, povredićeš se!"
ili: "Ne radi to, to je opasno."
I setite se da im često zapravo govorite
da ne bi trebalo da se naprežu,
da one zaista nisu dovoljno dobre,
da bi trebalo da budu uplašene.
Treće:
i mi žene moramo da počnemo da vežbamo hrabrost.
Ne možemo da podučavamo devojke, dok ne podučimo nas.
Stoga, evo još nešto:
strah i ushićenost
imaju sličan osećaj -
ruke se tresu, srce brže kuca,
nervoza
i kladim se da su mnogi od vas
kad ste poslednji put mislili da ste uplašeni van pameti,
možda ste osećali uglavnom ushićenost
i sad ste propustili priliku.
Zato vežbajte.
I dok bi devojke trebalo da izlaze napolje i uče da budu odvažne,
razumem da odrasli ne žele da voze hoverbord ili se penju na drveće,
zato bi svi trebalo da vežbamo
kod kuće, u kancelariji,
pa čak i ovde, sakupljajući hrabrost
da razgovaramo s nekim kome se zaista divimo.
Naposletku, kada je devojčica, recimo,
na svom biciklu na vrhu strmog brda
insistirajući da je suviše uplašena da se spusti,
uputite je da pristupi svojoj hrabrosti.
Konačno, možda je to brdo uistinu suviše strmo,
ali će doći do tog zaključka putem hrabrosti, a ne straha.
Jer se ne radi o strmom brdu ispred nje.
Radi se o životu koji je pred njom
i tome da ona poseduje oruđa
kako bi se izborila i pristupila
svim opasnostima od kojih je ne možemo zaštititi,
svim izazovima kod kojih nećemo biti tu da je vodimo kroz njih,
sa svime sa čime će se naše devojke ovde
i širom sveta
suočiti u budućnosti.
Dakle, usput,
trenutni svetski rekord u puzanju -
(Smeh)
je 56,62 kilometra
i zaista bih volela da vidim devojku kako ga obara.
(Aplauz)