Būdama vaikas itin domėjausi Gineso rekordų knyga
ir labai norėjau pati pasiekti rekordą.
Tačiau buvo tokia mažytė problema –
aš neturėjau visiškai jokio talento.
Taigi, nusprendžiau pasiekti rekordą srityje,
kuri nereikalauja jokio talento.
Nusprendžiau pasiekti pasaulio rekordą
ropojime.
(Juokas)
Tuo metu rekordas buvo 12 su puse mylios (~20 km)
ir dėl kažkokių priežasčių tai atrodė visiškai įveikama.
(Juokas)
Pasamdžiau savo draugę Anne
ir kartu nusprendėme, kad mums net nereikia praktikuotis.
(Juokas)
Pirmojo mūsų bandymo dieną
prie savo sėkmingų džinsų prisitvirtinome baldų pagalvėles
ir pasileidome.
Nesisekė jau nuo pat pradžių
nes džinsai lietėsi su oda,
ėmė trinti
ir neužilgo mūsų keliai jau buvo nubrozdinti.
Po kelių valandų
ėmė lyti.
Tuomet Anne pasidavė.
Tuomet sutemo.
Tada mano keliai jau kraujavo per džinsus,
aš haliucinavau nuo šalčio,
skausmo, ir monotonijos.
Kad geriau suprastumėte kokį skausmą tuo metu kenčiau –
pirmas ratas aplink mokyklą užtruko 10 min.
Paskutinis ratas - beveik 30.
Po 12-os valandų ropojimo
sustojau –
buvau įveikusi 8-ias su puse mylios (~13,6 km).
Taigi 12-os su puse mylių rekordo nepasiekiau.
Daugybę metų maniau kad tai – apgailėtinos nesekmės istorija.
Tačiau šiandien matau ją kitaip,
nes kai mėginau pasiekti pasaulio rekordą
aš dariau tris dalykus.
Aš išėjau už savo komforto ribų,
pasitelkiau savo atsparumą,
ir atradau savyje pasitikėjimą savimi ir
savo sprendimais.
Tuomet nežinojau,
bet tai nėra nesėkmės požymiai.
Tai – drąsos požymiai.
1989-aisiais būdama 26-erių metų
tapau San Fransisko ugniagese.
1500-ų vyrų skyriuje buvau 15-ta moteris.
(Plojimai)
Galite įsivaizduoti, kai atvykau
ore tvyrojo abejonės, ar tikrai galiu atlikti šį darbą.
Netgi jei buvau 5 pėdų 10 colių (177,8 cm) 150 svarų (68 kg) koledžo irkluotoja
ir galėjau iškęsti 12 valandų degančių kelių skausmą.
(Juokas)
Žinojau, kad vis tiek privalau įrodyti savo jėgą ir pasirengimą.
Vieną dieną sulaukėme skambučio apie gaisrą
ir, žinoma, kai atvykome
iš pastato siauroje gatvėje kilo juodi dūmai.
Aš buvau kartu su dideliu vaikinu vardu Skip.
Jis stovėjo prie purkštuvo, o aš buvau tiesiai už jo.
Tai buvo tipinis gaisras.
Pilna dūmų, karšta.
Staiga
įvyko sprogimas,
jis parbloškė Skip ir mane atgal,
mano kaukė nuo smūgio persisuko.
Tai buvo sumišimo pilnas momentas.
Ir tuomet aš atsikėliau,
griebiau purkštuvą
ir padariau tai, ką ugniagesys ir privalo –
pasvirau į priekį,
atisukau vandenį
ir pati ėmiausi gesinti gaisrą.
Sprogimą sukėlė vandens šildytuvas,
taigi niekas nenukentėjo ir tai nebuvo didelis įvykis,
bet vėliau Skip priėjo prie manęs ir pasakė:
„Puikus darbas Caroline“
tokiu nustebusiu balsu.
(Juokas)
Aš nustebau, nes gaisras nebuvo fiziškai sudėtingas,
tai kodėl jis žiūrėjo į mane su kažkokiu susižavėjimu?
Tuomet supratau –
Skip, kuris šiaip jau yra tikrai puikus vaikinas
ir nepriekaištingas ugniagesys,
ne tik manė kad moterys negali būti stiprios,
jis taip pat manė kad jos negali būti drąsios.
Ir jis nebuvo vienintelis toks.
Draugai, pažįstami ir nepažįstami,
vyrai ir moterys per mano karjerą
nuolatos manęs klausia:
„Caroline, visas šis gaisras ir pavojus –
ar tau nebaisu?“
Nuoširdžiai, niekuomet negirdėjau kad kas to klaustų vyrų ugniagesių.
Man pasidarė įdomu.
Kodėl nesitikime drąsos iš moterų?
Atsakymas pamažu paaiškėjo,
kai mano draugė pasiguodė man,
kad jos jaunesnioji dukra visko bijo.
Ir aš ėmiau pastebėti,
kad taip, dukra buvo nerimastinga,
tačiau ir tėvai buvo nerimastingi.
Jai išeinant iš namų, jie itin dažnai kartojo:
„Būk atsargi“, „Prisižiūrėk“ arba „Ne“.
Mano draugai nėra blogi tėvai.
Jie daro tą patį, ką ir dauguma tėvų –
įspėja dukras kur kas daugiau nei sūnus būti atsargiems.
Vaikų žaidimų aikštelėje prie karstynės buvo atliktas tyrimas
ir tyrėjai pastebėjo, kad mažos mergaitės buvo dažnai perspėjamos
abiejų – mamos ir tėčio, apie karstyklės pavojų.
Ir jei jos vis tiek norėjo karstytis,
vienas iš tėvų dažniausiai joms padėdavo.
O berniukai?
Berniukai buvo skatinami karstytis
nepaisant jų pačių nerimo,
ir tėvai dažnai parodydavo kaip jie galėtų karstytis patys.
Taigi, ką tai pasako mergaitėms ir berniukams?
Kad mergaitės yra trapios ir joms kur kas labiau reikia pagalbos,
ir kad berniukai gali ir turi susitvarkyti su iššūkiais patys.
Tai sako, kad mergaitės turėtų būti bailios,
o berniukai turėtų būti drąsūs.
Ironiška, tačiau šiame amžiuje
mergaitės ir berniukai, iš tiesų, fiziškai yra labai panašūs.
Mergaitės iki brendimo dažnai net yra stipresnės
ir brandesnės.
Ir vis tiek mes, suaugusieji, elgiamės taip
lyg mergaitės būtų labiau pažeidžiamos
joms labiau reikėtų pagalbos,
ir jos negalėtų susitvarkyti pačios.
Tai žinutė, kurią perimame būdami vaikais,
ir tai žinutė kuri išsipildo kai užaugame.
Mes moterys tuo tikime, vyrai tuo tiki,
ir žinote ką?
Kai tampame tėvais, mes perduodame tai savo vaikams
ir tai tęsiasi.
Taigi, aš radau atsakymą.
Štai kodėl iš moterų, netgi ugniagesių,
tikimasi baimės.
Štai kodėl moterys dažnai patiria baimę.
Kai kas nepatikėsite, kai pasakysiu,
kad neturiu nieko prieš baimę.
Žinau, kad tai yra svarbi emocija ir jos paskirtis mus apsaugoti.
Problema atsiranda tada, kai baimė tampa pirmine reakcija,
kurios išmokome mergaites, ir kurią skatiname
kai jos susiduria su iššūkiais už jų komforto ribų.
Aš daugybę metų pilotavau parasparnį.
(Plojimai)
Parasparnis tai į parašiutą panašus sparnas,
kuris labai puikiai skrenda,
tačiau suprantu, kad daugumai žmonių
tai atrodo lyg paklodė su virvelėmis.
(Juokas)
Aš praleidau daugybę laiko ant kalnų viršūnių
pūsdama šią paklodę,
bėgdama ir skrisdama su ja.
Ir žinau ką jūs galvojate.
Jūs galvojate: „Caroline, truputis baimės čia būtų naudinga.“
Ir jūs esate teisūs.
Patikinu jus, aš jaučiau baimę.
Tačiau ant to kalno viršūnės,
laukdama tinkamo vėjo,
aš jaučiau ir daugybę kitų dalykų:
jaudulį, pasitikėjimą.
Aš žinojau, kad esu puiki pilotė.
Žinojau, kad sąlygos skrydžiui – geros, kitaip ten nebūčiau.
Žinojau, kaip nuostabiai jausiuosi ore, tūkstančio pėdų aukštyje (~300m).
Tad taip, baimė buvo su manimi,
tačiau aš pažiūrėdavau į ją,
įvertindavau, kiek ji buvo svarbi
ir padėdavau ją ten kur ji dažniausiai ir priklausydavo –
už mano jaudulio, nuojautos
ir pasitikėjimo savimi.
Aš nesu prieš baimę.
Aš tiesiog esu už drąsą.
Aš nesakau, kad jūsų mergaitės turėtų būti ugniagesės
ar kad jos turėtų skraidyti parasparniais.
Aš sakau, kad mes auginame savo mergaites nedrąsiomis, bejėgėmis
ir tai prasideda kai perspėjame jas apie fizinius pavojus.
Baimė, kurios išmokstame, ir patirtys, kurių neišmokstame
lieka su mumis kai tampame moterimis,
ir virsta visais tais dalykais, su kuriais susiduriame
ir kurių stengiamės atsikratyti:
mūsų neryžtingumu išreikšti savo nuomonę
mūsų prisitaikymu siekiant patikti
ir mūsų pasitikėjimo savimi ir savo sprendimais stygiumi.
Tad, kaip tapti drąsiomis?
Štai ir geros naujienos.
Drąsa yra išmokstama,
ir kaip ir viskas, kas išmokstama,
mums tereikia praktikuotis.
Taigi, pirmiausia
turime įkvėpti
ir paskatinti mūsų mergaites
važinėtis riedlente, lipti į medžius,
karstytis žaidimų aikštelėje.
Mano mama būtent tai ir darė.
Ji tuomet nežinojo,
bet mokslininkai sugalvojo tam pavadinimą.
Jie tai vadina rizikingais vaikų žaidimais,
ir tyrimai rodo, kad rizikingi vaikų žaidimai
yra itin svarbūs vaikams, nes moko juos įvertinti pavojų,
moko juos uždelsto pasitenkinimo,
atsparumo,
pasitikėjimo savimi.
Kitais žodžiais,
kai vaikai žaidžia ir praktikuoja drąsą,
jie išmoksta vertingų gyvenimo pamokų.
Antra, privalome noromis nenoromis nustoti įspėjinėti mūsų mergaites.
Tad kai kitą kartą sakysite:
„Atsargiai, užsigausi.“
arba: „Nedaryk taip, tai – pavojinga.“
Atsiminkite, kad dažnai tai, ką iš tiesų jai sakote
yra tai, kad ji neturėtų bandyti,
kad ji nėra pakankama,
kad jai turėtų būti baisu.
Trečia,
mes moterys taip pat privalome pradėti praktikuoti drąsą.
Negalime išmokyti mergaičių, kol nemokame pačios.
Dar vienas dalykas,
baimė ir jaudulys
yra labai panašūs jausmai:
drebančios rankos, pagreitėjęs širdies ritmas,
nervinga įtampa.
Lažinuosi, kad dauguma jūsų
paskutinį kartą kai galvojote jog einate iš proto iš baimės,
jūs tikriausiai tiesiog jautėte didelį jaudulį.
Tuomet jūs praleidote galimybę.
Tad praktikuokitės.
Kol mergaitės turėtų mokytis drąsos kieme,
aš suprantu, kad suaugę nenori lipti and riedlentės ar į medį,
tad mes visi turėtume praktikuotis
namuose, ofise,
ir netgi čia, sukaupiant drąsą
ir užkalbinant kažką, kuo žavitės.
Galiausiai, kai jūsų mergaitė, pavyzdžiui,
sėdi ant dviračio stataus kalno viršuje
ir atkakliai tvirtina, kad bijo nusileisti,
padėkite jai atrasti drąsos.
Galbūt tas kalnas iš tiesų per status,
tačiau ji pati tai supras per drąsą, ne baimę.
Nes tai nėra tik apie tą statų kalną,
tai – apie jos gyvenimą priešaky,
ir tai, kad ji būtų tam pasiruošus
ir žinotų kaip atlaikyti ir įvertinti visus pavojus,
nuo kurių mes negalime jos apsaugoti,
iššūkius, per kuriuos nebūsime šalia joms padėti,
ir visą kitą, su kuo mūsų mergaitės čia
ir aplink pasaulį
susidurs ateityje.
Tiesa,
šiandieninis pasaulinis ropojimo rekordas
(Juokas)
yra 35.18 mylios (56,62 km),
ir aš būčiau labai laiminga matydama mergaitę jį viršijant.
(Plojimai)