Ha megpróbálnál fizetni valamiért egy darab papírral,
megtörténhet, hogy gondba ütközöl.
Kivéve persze, ha az a papírdarab egy százdolláros bankjegy lenne.
De mi teszi ezt a bankjegyet sokkal érdekesebbé és értékesebbé
más papírdaraboknál?
Végül is, nem sok mindent kezdhetünk vele.
Nem ehető.
Nem építhetünk belőle.
És az elégetése törvénytelen.
Szóval mitől nagy szám?
Természetesen, talán már tudod a választ.
A százdolláros bankjegyet a kormány nyomtatja,
és hivatalos pénznemnek számít,
míg más papírdarabok nem.
De ettől csak törvényes.
Mitől értékes egy százdolláros bankjegy,
másrészről pedig mennyi van forgalomban belőlük?
A történelem során a legtöbb pénznem, beleértve az amerikai dollárt is,
értékes árucikkhez kapcsolódott,
és a forgalomban lévő mennyisége
az adott kormány arany- és ezüst-tartalékától függött.
De miután az USA 1971-ben megszüntette ezt a rendszert,
a dollár lett az ún. beválthatatlan papírpénz.
Ez azt jelenti, hogy nem kapcsolódik külső erőforráshoz,
pusztán a kormány politikájára hagyatkozik,
amely eldönti, hogy mennyi pénzt nyomtasson.
Kormányunk melyik ága határozza meg az irányvonalat?
A végrehajtói, a törvényhozói vagy bírói?
A meglepő válasz: a fentiek egyike sem!
A monetáris politikát a független Szövetségi Tartalék Rendszer
vagy más néven Fed írja elő,
amelyet 12 regionális bank alkot az ország nagyobb városaiban.
Kormányzótanácsa,
amelyet az elnök jelöl ki a Szenátus jóváhagyásával,
a Kongresszusnak felel,
és a Fed összes profitja az amerikai államkincstárba kerül.
Hogy ne befolyásolják a Fed-et
a napi politika viszontagságai,
egyetlen hatalmi ág sem gyakorol fölötte közvetlen irányítást.
Miért nem nyomtat a Fed korlátlanul százdolláros bankjegyeket,
hogy mindenkit gazdaggá tegyen?
Mert akkor a bankjegyek nem érnének semmit.
Gondolkodj el a pénz célján,
amely az, hogy árukra és szolgáltatásokra cseréljük.
Ha a forgalomban lévő teljes pénzmennyiség gyorsabban növekszik,
mint a gazdaságban az áruk és szolgáltatások teljes értéke,
akkor minden egyes bankóért
ugyanabból kevesebbet tudnánk venni, mint azelőtt.
Ezt inflációnak nevezzük.
Másrészről,
ha a pénzkészlet nem változik,
és több árut és szolgáltatást állítanak elő,
minden egyes dollár értéke növekedni fog
a deflációnak nevezett folyamatban.
Melyik a rosszabb?
A túl magas infláció azt jelenti,
hogy a pénztárcádban a pénz holnap már kevesebbet ér,
amely arra késztet, hogy azonnal elköltsd.
Bár ez serkentené az üzleti tevékenységet, de ösztönözné a túlfogyasztást is,
vagy áruk, mint pl. az élelmiszer vagy üzemanyag felhalmozását,
ami miatt növekednének az árak,
és fogyasztói hiányhoz és még nagyobb inflációhoz vezetne.
De a defláció esetében az emberek meg akarják tartani a pénzüket,
és a fogyasztói kiadások csökkenése
az üzleti nyereség csökkenését eredményezi,
ez munkanélküliséget és további kiadások csökkenését okozza,
amely következtében a gazdaság zsugorodik.
A legtöbb közgazdász úgy véli, hogy bármelyikből a túl sok veszélyes,
de kis, egyenletes inflációra szükség van a gazdasági növekedés ösztönzése miatt.
A Fed rengeteg gazdasági adatot használ,
hogy eldöntse, mennyi pénzt kell forgalomban tartania;
beleértve a korábbi inflációs arányokat,
nemzetközi trendeket és a munkanélküliségi rátát.
Mint Aranyfürtöcske történetében,
pontosan el kell találnia a számokat
a növekedés serkentésére és a foglalkoztatottság megőrzésére,
anélkül hogy az infláció elérje a zavaró szintet.
A Fed nemcsak a pénztárcádban lévő papír értékét határozza meg,
hanem az állásszerzési és -megtartási esélyeidet is,
ahol a pénzt megkeresed.