אם תנסו לשלם על משהו
עם פיסת נייר,
אולי תתקלו במעט בעיות.
אלא אם כן, פיסת הנייר
היא שטר של מאה דולר.
אבל מה הופך את השטר הזה
לכל כך יותר מעניין ובעל ערך
מפיסות נייר אחרות?
אחרי הכל, אין הרבה שאתם יכולים לעשות איתו.
אתם לא יכולים לאכול אותו.
אתם לא יכולים לבנות איתו דברים.
ולשרוף אותו זה למעשה לא חוקי.
אז מה העניין?
כמובן, אתם כנראה יודעים את התשובה.
שטר של מאה דולר מודפס על ידי הממשלה
ומיועד כמטבע רשמי.
בעוד פיסות אחרות של נייר הן לא.
אבל זה בדיוק מה שעושה אותם חוקיים.
מה שעושה שטר של מאה דולר בעל ערך, מצד שני,
זה כמה הרבה או מעט נמצאים.
במשך ההסטוריה, רוב המטבעות,
כולל הדולר האמריקאי,
היו מקושרים לסחורות
והכמות שלו במחזור
תלויה ברזרבות הזהב והכסף של הממשלה.
אבל אחרי שארצות הברית ביטלה את המערכת הזו ב 1971,
הדולר הפך למה שידוע ככסף לא מקושר,
מה שאומר שהוא לא קשור לשום משאב חיצוני
אלא תלוי במקום רק מדיניות הממשל.
שמחליט כמה כסף להדפיס.
אז איזה ענף של הממשל קובע את המדיניות הזו?
הביצועי, החוקתי או המשפטי?
התשובה המפתיעה היא שאף אחד מהם!
למעשה, המדיניות המוניטרית נקבעת
על יהיה מערכת עצמאית של אוצר פדרלי,
או הפד,
שעשויה מ 12 בנקים אזוריים
בערים מרכזיות סביב המדינה.
מועצת המנהלים שלו,
שממונה על ידי הנשיא
ומאושרים על ידי הסנאט,
מדווחים לקונגרס,
וכל רווחי הפד הולכים לאוצר האמריקאי.
אבל כדי לשמור על הפד מלהיות מושפע
מהפוליטיקה היום יומית,
הוא לא תחת שליטה ישירה של אף ענף של הממשל.
אז למה הפד לא פשוט מחליט
להדפיס מספר אין סופי של שטרות מאה דולר
כדי לעשות את כולם שמחים ועשירים?
ובכן, מפני שאז השטרות לא יהיו שווים כלום.
חשבו על המטרה של כסף,
שצריך להיות מוחלף בעבור סחורות ושרותים.
אם הכמות הכללית של מטבע במחזור
גדלה מהר יותר מהערך הכולל של הסחורות
בכלכלה,
אז כל פיסה בודדת תהיה מסוגלת
לקנות כמות קטנה יותר של הדברים האלה מלפני כן.
זה נקרא אינפלציה.
מצד שני,
אם אספקת הכסף נשארת אותו הדבר,
בעוד יותר סחורות ושרותים מיוצרים,
הערך של כל דולר עולה
בתהליך שנקרא דפלציה.
אז מה גרוע יותר?
יותר מדי אינפלציה
אומר שהכסף בארנק שלכם היום
יהיה שווה פחות מחר,
מה שיגרום לכם לרצות לבזבז אותו עכשיו.
אז, בעוד זה יהיה תמריץ לעסקים,
זה גם יעודד צריכת יתר,
או אגירה של סחורות, כמו אוכל ודלק,
מה שיעלה את המחירים
ויוביל למחסור ואפילו ליותר אינפלציה.
אבל דפלציה תגרום לאנשים
לרצות להחזיק בכסף שלהם,
והפחתה בהוצאות הצריכה
תפחית את הרווחים של העסקים,
מה שיוביל לאבטלה
ותפחית יותר את ההוצאה,
מה שיגרום לכלכלה להמשיך להתכווץ.
אז רוב הכלכלנים מאמינים
שבעוד יותר מדי משני הדברים זה מסוכן,
כמות קבועה וקטנה של אינפלציה
הכרחית לעידוד צמיחה כלכלית.
הפד משתמש בכמויות עצומות של מידע כלכלי
כדי לקבוע כמה כסף צריך להיות במחזור,
כולל רמות קודמות של אינפלציה,
מגמות גלובליות,
ורמת האבטלה.
כמו בסיפור של זהבה,
הם צריכים לאזן את המספרים במדוייק
כדי לעודד צמיחה ולשמור על אנשים בעבודה,
בלי לתת לאינפלציה להגיע לרמות מפריעות.
הפד לא רק קובע
כמה הנייר בכיס שלכם שווה
אלא את הסיכויי שלכם למצוא ולהחזיק עבודה
בה אתם מרוויחים אותו.