Hteo bih da iznova zamislite svet.
Želeo bih da vam pokažem neke mape
koje je nacrtao Ben Henig
i koje prikazuju planetu na način
na koji većina vas nikada nije videla.
Evo slike koja vam je vrlo poznata.
Toliko sam star da sam zapravo rođen pre nego što smo videli ovu sliku.
Navodno je jedna od mojih prvih reči bila „mesec, mesec“,
ali mislim da je to moja mama imala specifičnu fantaziju
o tome šta bi njen dečačić mogao da vidi
na treperavom crno-belom ekranu TV-a.
Ima svega nekoliko vekova
otkad većina nas zamišlja našu planetu kao sferu.
Kada smo prvi put videli ove slike '60-ih godina,
svet se menjao neverovatnom brzinom.
U mojoj maloj disciplini ljudske geografije,
kartograf po imenu Voldo Tobler
crtao je nove mape planete
koje su se danas proširile,
a pokazaću vam sada jednu od njih.
Ovo je mapa sveta,
ali vam ta mapa izgleda
pomalo čudno.
To je mapa na kojoj smo raširili mesta,
tako da su one oblasti koje obuhvataju mnogo ljudi
nacrtane kao veće,
a one oblasti, poput Sahare i Himalaja,
gde ima malo ljudi, smanjene su.
Svima na planeti je data jednaka količina prostora.
Gradovi su prikazani tako da sijaju.
Linije vam pokazuju podmorske kablove i trgovačke puteve.
Tu je i jedna posebna linija koja ide od kineske luke Dalijan,
prolazi pored Singapura,
kroz Suecki kanal,
kroz Sredozemlje i okolo do Roterdama.
Pokazuje vam i putanju
nečega što je bio najveći brod na svetu pre samo godinu dana,
brod koji je prenosio toliko sanduka sa robom da,
kada bi se istovarili,
kada bi svi kamioni krenuli u koloni, ona bi bila duga 100 kilometara.
Ovako je danas naš svet povezan.
To je količina stvari koje danas prevozimo širom sveta,
samo na jednom brodu, na jednom putovanju,
tokom pet nedelja.
Dugo živimo u gradovima,
ali većina nas nije živela u njima.
Ovo je Čatal Hujuk, jedan od prvih svetskih gradova.
Na njegovom vrhuncu pre 9 000 godina,
ljudi su morali da hodaju preko krovova kuća drugih ljudi da bi stigli do svoje.
Ako pažljivo pogledate mapu grada,
videćete da nema ulice,
jer su ulice nešto što smo izumeli.
Svet se menja.
Menja se putem pokušaja i pogrešaka.
Polako i postepeno otkrivamo
kako da živimo na bolje načine.
Svet se u skorije vreme menjao neverovatno brzo.
Tek smo tokom poslednjih šest, sedam ili osam generacija
zapravo shvatili da smo vrsta.
Tek se poslednjih nekoliko decenija
ovakva mapa mogla nacrtati.
Još jednom, mapa u osnovi ove je mapa svetskog stanovništva,
ali po njoj vidite strelice koje pokazuju kako smo se proširili iz Afrike
sa datumima koji vam pokazuju gde mislimo da smo stigli
u određeno vreme.
Moram iznova da crtam ovu mapu svakih nekoliko meseci,
jer neko dođe do otkrića da je određeni datum bio pogrešan.
Saznajemo o sebi neverovatnom brzinom.
Takođe se menjamo.
Mnoge promene su postepene.
To je nadograđivanje.
Ne primećujemo promene
jer imamo kratke živote -
70, 80, ako imate sreće, 90 godina.
Ovaj grafikon vam pokazuje
godišnju stopu rasta stanovništva u svetu.
Bila je vrlo niska do otprilike 1850. godine,
a zatim je stopa rasta populacije
počela da se povećava
tako da je u vreme kada sam ja rođen,
kada smo prvi put videli one slike naše planete sa Meseca,
naše globalno stanovništvo raslo dva procenta godišnje.
Da je nastavilo da raste dva posto godišnje
samo još par vekova,
čitava planeta bi bila prekrivena
nabujalom masom ljudskih tela
koja se međusobno dodiruju.
Ljudi su bili uplašeni.
Uplašili su se rasta populacije
i onoga što su nazvali „demografska bomba“ 1968. godine.
Međutim, zatim je, ako pogledate kraj grafikona,
rast stanovništva počeo da usporava.
Decenijama -
'70-ih, '80-ih, '90-ih, 2000-ih,
a u ovoj deceniji čak i brže -
porast broja stanovnika usporava.
Naša planeta se stabilizuje.
Na putu smo ka 9, 10 ili 11 milijardi ljudi
do kraja veka.
U okviru te promene, možete videti burne trenutke.
Možete videti Drugi svetski rat.
Možete videti pandemiju španske groznice 1918. godine.
Možete videti veliku glad u Kini.
To su događaji na koje se obično usredsredimo.
Skloni smo da se usredsredimo na užasne događaje u vestima.
Nemamo običaj da se fokusiramo na postepene promene
i dobre priče u vestima.
Brinemo se zbog ljudi.
Brine nas koliko ljudi ima.
Brine nas kako pobeći od ljudi.
Ovo je mapa sveta koja je ponovo izmenjena tako da se oblasti uvećaju,
što su ljudi iz svake oblasti udaljeniji.
Dakle, ako želite da znate gde pobeći od svih,
ovo su najbolja mesta za to.
Svake godine ove oblasti postaju veće,
jer se svake godine globalno odvajamo od zemljišta.
Selimo se u gradove.
Gušće se smeštamo.
Vukovi su ponovo u Evropi,
a oni se sele zapadno širom kontinenta.
Naš svet se menja.
Muče vas brige.
Ovo je mapa koja pokazuje gde pada voda na našoj planeti.
Sada to znamo.
Možete pogledati tamo gde je bio Čatal Hujuk,
gde se susreću tri kontinenta - Afrika, Azija i Evropa -
i možete videti da postoji veliki broj ljudi koji živi tamo
u oblastima sa vrlo malo vode.
Takođe možete videti oblasti u kojima ima mnogo padavina.
Možemo da budemo malo prefinjeniji.
Umesto da sačinimo mapu tako da je oblikuju ljudi,
možemo je oblikovati po vodi,
a zatim je možemo menjati svakog meseca
da bismo pokazali količinu vode
koja pada na svakom deliću Zemljine kugle.
Vidite kako se monsuni kreću po planeti
i gotovo se čini da planeta ima otkucaje srca.
Sve ovo je tek postalo moguće
tokom mog života,
da vidimo gde živimo.
Imamo dovoljno vode.
Ovo je mapa mesta u svetu na kojima uzgajamo hranu.
Ovo su oblasti na koje se oslanjamo uglavnom za dobijanje pirinča i kukuruza.
Ljudi brinu da neće biti dovoljno hrane,
ali znamo da, ako samo jedemo manje mesa i manje biljaka dajemo životinjama,
postoji dovoljno hrane za sve
dok god se smatramo jednom grupom ljudi.
Takođe znamo
šta to radimo
toliko užasno loše u današnje vreme.
Videli ste ranije ovu mapu sveta.
Ovo je mapa
koja je nastala pomoću slika sa satelita,
ako se sećate onih satelita oko planete
na prvom slajdu koji sam pokazao,
i stvaranjem slike kako Zemlja izgleda noću.
Kada inače vidite tu mapu,
na normalnoj mapi, onakvoj na kakvu je većina nas navikla,
mislite da vidite mapu mesta na kojima ljudi žive,
pri čemu svetla osvetljavaju mesta gde ljudi žive.
Međutim, ovde, na ovoj slici sveta,
setite se da smo ponovo rastegli mapu.
Svuda je ista gustina ljudi na ovoj mapi.
Ako oblast nema ljudi,
smanjili smo je
tako da nestane.
Tako da sve prikazujemo
sa jednakom izraženošću.
Svetla vam sada više ne pokazuju gde se ljudi nalaze,
jer su ljudi svuda.
Svetla na mapi -
svetla u Londonu, Kairu, Tokiju,
na istočnoj obali Sjedinjenih Država -
svetla vam pokazuju mesta na kojima žive ljudi
koji su tako raskalašni u pogledu energije
da mogu da priušte
da troše novac
paleći svetla tako da zasijaju ka nebu,
pa sateliti mogu da načine ovakvu sliku.
Oblasti koje su mračne na mapi
su ili oblasti u kojima ljudi nemaju toliko pristupa energiji,
ili oblasti u kojima imaju,
ali su naučili da prestanu da obasjavaju nebo svetlošću.
Kada bih mogao da vam pokažem animaciju ove mape kroz vreme,
videli biste da je Tokio postao tamniji,
jer nakon cunamija u Japanu,
Japan mora da računa na četvrtinu manje električne energije
jer je ugasio nuklearne elektrane.
A nije nastao smak sveta.
Samo je sijalo manje svetla ka nebu.
Postoji veliki broj
dobrih vesti u svetu.
Smrtnost novorođenčadi opada
i to neverovatnim tempom.
Pre nekoliko godina,
broj beba na svetu koje umiru u svojoj prvoj godini života
opao je za pet procenata za samo godinu dana.
Više dece ide u školu,
uči da čita i piše,
povezuje se na internet
i pohađa univerzitete
nego ikada ranije neverovatnim tempom,
a najveći broj mladih na svetu koji pohađaju univerzitete
su žene, ne muškarci.
Mogu vam izneti dobre vesti za dobrim vestima
o tome šta se poboljšava na planeti,
ali skloni smo da se usredsredimo
na loše vesti koje su neposredne.
Rebeka Solnit je, po meni, briljantno to izrazila
kada je objasnila: „Gomilanje postepenih, neprimetnih promena
koje može sačinjavati napredak i koje dovodi do toga da se naše doba
dramatično razlikuje od prošlosti“ -
prošlost je bila mnogo stabilnija -
„kontrast koji zaklanja nedramatična priroda postepenog preobražaja,
isprekidana povremenom uzburkanošću.“
Povremeno se dešavaju užasne stvari.
Te grozne stvari vam pokazuju
u vestima svake večeri u nedelji.
Ne govore vam o populaciji koja usporava,
o svetu koji postaje povezaniji,
o neverovatnim poboljšanjima u razumevanju.
Ne govore vam o tome kako saznajemo
da počnemo da manje rasipamo i trošimo.
Ovo je moja poslednja mapa.
Na njoj smo izostavili mora i okeane.
Sada samo gledate
u oko 7,4 milijarde ljudi,
pri čemu je mapa nacrtana srazmerno tim ljudima.
Gledate u preko milijardu ljudi u Kini
i možete videti najveći grad na svetu u Kini,
ali ne znate njegovo ime.
Možete videti da je Indija
u središtu ovog sveta.
Možete videti da je Evropa na ivici.
A mi danas na Egzeteru
nalazimo se na krajnjoj ivici planete.
Na malom komadiću stene smo
izvan Evrope
koji sadrži manje od jednog procenta
odraslih osoba na svetu
i manje od polovine procenta
svetske populacije dece.
Živimo u svetu koji se stabilizuje i urbanizuje,
koji stari,
povezuje se.
Postoji mnogo stvari zbog kojih se treba plašiti,
ali nema potrebe da se bojimo jedni drugih onoliko koliko se bojimo,
i potrebno je da uvidimo da sada živimo u novom svetu.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)