Chci, abyste si představili svět jinak.
Rád bych vám ukázal několik map, které nakreslil Ben Hennig,
map planety zobrazené způsobem, který většina z vás nikdy neviděla.
Tady je obrázek, který znáte;
jsem natolik starý, že jsem se narodil předtím, než jsme tento obrázek viděli.
Jedny z mých prvních slov byly "moona, moona" (moon zn. měsíc v aj),
ale myslím si, že to byla jen fantazie mojí mámy o tom,
co asi vidí její chlapeček na blikající černobílé televizní obrazovce.
Je to jen několik století,
co si vlastně většina z nás myslí, že planeta je sférická.
Když jsme poprvé v 60. letech viděli tyto obrázky,
svět se neuvěřitelným tempem měnil.
V mé malé disciplíně lidské geografie
kreslil kartograf Waldo Tobler nové mapy planety,
které se nyní rozšířily a nyní vám jednu z nich ukážu.
Tato mapa je mapa světa,
ale je to mapa, která vám připadá trochu zvláštní.
Je to mapa, na které jsme roztáhli místa,
aby oblasti, které obsahují hodně lidí, byly nakresleny větší
a oblasti jako Sahara a Himálaj,
ve kterých je málo lidí, byly zmenšené.
Každý na planetě má stejné množství prostoru.
Města jsou zobrazena jasně zářící.
Čáry vám ukazují ponorkové kabely a obchodní trasy.
A je tu jedna konkrétní čára, která jde z čínského přístavu Dalian
skrze Singapur, skrze Suezský průplav, přes Středozemí a kolem do Rotterdamu.
A ukazuje vám loňskou trasu největší lodi na světě,
která převážela takové množství zboží, že když bylo vyloženo,
nákladní auta seřazená do kolony by zabrala 100 kilometrů.
Takto je náš svět nyní propojen.
Takové je množství věcí, které přesunujeme po světě,
jen na jedné lodi, během jedné plavby, během 5 týdnů.
Už dlouho dobu žijeme ve městech, ale většina z nás dříve nežila ve městech.
Toto je Çatalhöyük, jedno z prvních měst na světě.
V době jeho vrcholu, před 9.000 lety,
museli lidé chodit přes střechy jiných domů, aby se dostali domů.
Když se pozorně podíváte na mapu města, uvidíte, že nemá ulice,
protože ulice jsme museli vynalézt.
Svět se mění.
Mění se metodou pokus-omyl.
Pomalu a postupně zjišťujeme, jak žít lépe.
A v poslední době se svět změnil velmi rychle.
Teprve během posledních šesti, sedmi nebo osmi generací
jsme si uvědomili, že jsme druh.
Teprve během posledních pár dekád mohla být nakreslena takováto mapa.
Opět, podklad tvoří mapa světové populace,
ale na ní vidíte šipky, které ukazují, jak jsme se rozšířili z Afriky;
s daty, které ukazují, kam si myslíme, že jsme v určitou dobu dorazili.
Každých několik měsíců musím tuto mapu překreslit,
protože někdo učiní objev, že některé datum bylo špatně.
Neuvěřitelně rychle se o sobě učíme.
A měníme se.
Mnoho změn je postupných. Je to rozrůstání.
Změny si nevšimneme,
protože žijeme krátce, 70, 80, kdo má štěstí 90 let.
Tento graf vám ukazuje roční nárůst světové populace.
Nárůst byl velmi malý až zhruba do roku 1850,
a poté se tempo narůstání populace začalo zvyšovat,
takže okolo doby, kdy jsem se narodil,
kdy jsme poprvé viděli tamty obrázky naší planety z Měsíce,
naše globální populace rostla o dvě procenta za rok.
Kdyby se dále zvyšovala o dvě procenta ročně ještě několik století,
celá planeta by byla pokryta hemžící se masou lidských těl,
která by se vzájemně dotýkala.
Lidé se báli.
Báli se nárůstu populace a čemu v roce 1968 říkali "populační bomba".
Ale když se podíváte na konec grafu, nárůst se začal zpomalovat.
Dekáda --
sedmdesátá, osmdesátá, devadesátá léta, počátek tohoto století,
a dokonce rychleji v současné dekádě --
náš populační nárůst se snižuje.
Naše planeta se stabilizuje.
Směřujeme k 9, 10 nebo 11 miliardám lidí na konci století.
Během té změny vidíte zmatek.
Vidíte II. světovou válku.
Vidíte pandemické chřipkové onemocnění v roce 1918.
Vidíte velký čínský hladomor.
Na tyto události máme tendenci se soustředit.
Máme tendenci se ve zprávách soustředit na hrozné zprávy.
Nemáme tendenci se soustředit na postupnou změnu a dobré zprávy.
Máme obavu o lidi.
Máme obavu o to, kolik je lidí. Máme obavu, jak uniknout lidem.
Toto je mapa světa změněná tak, aby byly zvětšené oblasti,
kde jsou si lidé navzájem nejdále.
Takže pokud chcete vědět, kam jet, abyste unikli ostatním, zde jsou nejlepší místa.
A každým rokem se tyto oblasti zvětšují,
protože každým rokem se globálně stahujeme z venkova.
Stěhujeme se do měst. Stahujeme se hustěji k sobě.
V Evropě jsou opět vlci a stěhují se na západ kontinentu.
Náš svět se mění.
Máte obavy.
Toto je mapa, která ukazuje srážky na planetě.
To víme.
A můžete se podívat, kde byl Çatalhöyük,
v místě styku tří kontinentů Afriky, Asie a Evropy
a vidíte, že tam žije velké množství lidí, v oblastech s velmi málo vody.
A vidíte také oblasti, kde padá velmi mnoho srážek.
A můžeme to brát i více sofistikovaně.
Místo aby se mapa tvarovala podle lidí,
můžeme ji tvarovat podle vody a můžeme ji měnit každý měsíc,
abychom ukázali množství vody, která padá na každý kousek glóbu.
Vidíte monzuny, jak se pohybují po planetě,
která skoro vypadá, jakoby měla srdeční tep.
A tohle vše se stalo možným během mého života,
abychom viděli, kde žijeme.
Máme dost vody.
Toto je mapa ukazující, kde na světě pěstujeme své jídlo.
Na tyto oblasti spoléháme nejvíce s rýží a kukuřicí a zrním.
Lidé se obávají, že nebude dost jídla, ale víme,
že by stačilo jíst méně masa a krmit zvířata méně zrním,
a měli bychom jídlo pro každého,
pokud se na sebe tedy díváme jako na jednu skupinu lidí.
A také víme o tom, co dnes děláme velmi špatně.
Už jste asi dříve viděli tuto mapu.
Toto je mapa vytvořená satelitními snímky;
pokud si vzpomenete na ty satelity okolo naší planety
na prvním snímku, který jsem vám ukázal;
mapa vytvořená tak, jak vypadá Země v noci.
Když běžně vidíte tuto mapu,
na normální mapě, takové, na kterou je většina z vás zvyklá,
myslíte si, že se díváte na mapu toho, kde žijí lidé.
Kde svítí světla, tam žijí lidé.
Ale tady, na tomto obrázku světa,
vzpomínáte si, mapu jsme opět roztáhli.
Všude na mapě je stejná hustota lidí.
Pokud oblast nemá obyvatele, zmenšili jsme ji, aby zmizela.
Takže každého ukazujeme se stejnou důležitostí.
Světla vám už neukazují, kde jsou lidé, protože jsou všude.
Světla na té mapě,
světla v Londýně, světla v Káhiře, světla v Tokyu,
světla na východním pobřeží Spojených států,
světla vám ukazují, kde žijí lidé, kteří jsou tak rozhazovační s energií,
že si mohou dovolit utrácet peníze tím,
že napájejí světla, která září do oblohy,
takže je satelity mohou takto snímat.
A oblasti, které jsou na mapě tmavé,
jsou buď oblasti, kde lidé nemají přístup k takovému množství energie,
nebo mají, ale naučili se nesvítit světlo do oblohy.
A pokud vám můžu ukázat tuto mapu animovanou v průběhu času,
uvidíte, že Tokyo ztmavlo, protože od tsunami v Japonsku
musí spoléhat na o čtvrtinu méně elektřiny,
protože vypnulo nukleární elektrárny.
A svět neskončil.
Jen svítí méně světla do oblohy.
Na světě je obrovské množství dobrých nových zpráv.
Klesá novorozenecká úmrtnost a klesá úžasnou rychlostí.
Před několika lety
klesl na světě počet dětí umírajících během prvního roku života
o pět procent za pouhý rok.
Více dětí než kdykoli předtím chodí do škol a učí se číst a psát
a připojují se na internet a chodí na vysokou; úžasným tempem.
A nejvyšší počet mladých lidí na světě na vysoké
jsou ženy, ne muži.
Můžu vám říkat dobrou zprávu za dobrou zprávou o tom,
co se zlepšuje na naší planetě,
ale máme tendenci se soustředit na okamžité špatné zprávy.
Dokonale to dle mého řekla Rebecca Solnit,
když vysvětlovala: "Nárůst postupných a nepatrných změn,
které znamenají pokrok a které vystihují naši dobu,
dramaticky odlišnou od minulosti" --
minulost byla mnohem stabilnější --
"kontrast zahalený nevýraznou povahou postupné změny
přerušované občasným rozruchem."
Občas se dějí hrozné věci.
Tyto hrozné věci vám ukazují každý večer ve zprávách.
Neříkají vám o zpomalování růstu populace.
Neříkají vám o stále větší propojenosti světa.
Neříkají vám o úžasných pokrocích v porozumění.
Neříkají vám o tom, jak se učíme méně plýtvat a méně konzumovat.
Tohle je moje poslední mapa.
Na této mapě jsme odstranili moře a oceány.
Teď se díváte na asi 7.4 miliard lidí,
mapa je nakreslena proporčně k těmto lidem.
Díváte se asi na miliardu v Číně
a vidíte největší město na světě, ale neznáte jeho jméno.
Vidíte, že Indie je ve středu světa.
Vidíte, že Evropa je na okraji.
A my, dnes v Exeteru, jsme na dalekém okraji planety.
Jsme na maličkém kousku kamene u Evropy,
který obsahuje méně než jedno procento
dospělých na světě a méně než půl procenta dětí na světě.
Žijeme ve stabilizujícím se světě, urbanizujícím se světě,
stárnoucím světě, propojujícím se světě.
Existuje mnoho, mnoho věcí, kterých se můžeme obávat,
ale není důvod se bát sebe navzájem tolik, jako se bojíme
a musíme vidět, že nyní žijeme v novém světě.
Děkuji vám mnohokrát.
(Potlesk)