Când ai doar 21 de minute să vorbeşti,
două milioane de ani par foarte mult timp.
Dar din perspectiva evoluţiei, două milioane de ani nu înseamnă nimic.
Cu toate astea, în ultimele două milioane de ani creierul uman şi-a triplat masa,
pornind de la cele şase sute de grame ale acestui strămoş al nostru, Habilis,
şi ajungând la organul de aproape 1,5 kg pe care fiecare o avem între urechi.
Ce are în plus un creier mare astfel încât natura
să ţină morţiş ca fiecare om să aibă unul?
S-a dovedit că dacă creierele se triplează în mărime,
nu doar devin de trei ori mai mari, ci capătă şi structuri noi.
Iar unul dintre motivele pentru care creierul nostru
a crescut aşa de mare, e că a obținut o nouă structură
denumită lobul frontal.
Şi în special o parte a acestuia, numită cortex pre-frontal.
Ce face cortexul pre-frontal pentru tine ca să justifice
rearanjarea arhitecturală completă a craniului uman
în doar o clipă relativ la scara de timp a evoluţiei?
Cortexul pre-frontal face o mulţime de lucruri,
dar unul dintre cele mai importante lucruri pe care le face
e acela că e un simulator de experienţe.
Piloţii exersează în simulatoare de zbor
ca să nu comită greşeli reale în avioane.
Fiinţele umane au această minunată adaptare
care le permite simuleze diverse experienţe în capetele lor
înainte să le încerce în viaţa reală.
E un truc pe care strămoşii noştri nu o puteau face
şi pe care niciun alt animal nu o poate face la fel de bine ca noi.
E o adaptare minunată.
La acelaşi nivel cu degetele opozabile, poziţia bipedă şi limbajul,
e unul dintre lucrurile care au făcut ca specia noastră să coboare din copaci
şi să ajungă în mall.
(Râsete)
Toţi aţi făcut asta.
Ben and Jerry's nu vând îngheţată cu aromă de ficat cu ceapă.
Nu pentru că ar fi fabricat-o, ar fi încercat-o şi-ar fi zis „bleah”.
Ci pentru că, fără să te ridici de pe scaun,
poţi simula acea aromă şi poţi spune „bleah” înainte să fabrici îngheţata.
Haideţi să vedem cum funcţionează simulatorul vostru.
Să facem un test rapid înainte să continui cu restul prezentării.
Iată două scenarii diferite la care vă rog să vă gândiți
şi puteţi încerca să le simulaţi,
dar să-mi spuneţi pe care l-aţi prefera.
Unul dintre ele e să câştigaţi la loterie.
Asta înseamnă cam 314 milioane de dolari.
Iar celălalt este să deveniţi paraplegici.
(Râsete)
Gândiţi-vă un moment.
Probabil că nici nu e nevoie să vă gândiți.
E interesant că există date despre aceste două grupuri de oameni,
date despre cât de fericiţi sunt.
Şi la asta v-ați și aștepta, nu-i aşa?
Dar nu acestea sunt datele. Pe acestea le-am inventat.
Acestea sunt datele reale.
Aţi greşit la această întrebare
şi abia au trecut cinci minute din prezentare.
Deoarece în realitate, la un an după ce nu-şi mai pot folosi picioarele
şi la un an după ce au câștigat, câştigătorii şi paraplegicii
sunt la fel de fericiţi.
Nu vă supăraţi prea tare
dacă aţi greşit primă întrebare,
pentru că toată lumea greşeşte mereu la toate întrebările de acest fel.
Cercetările efectuate în laboratorul meu
şi cele ale economiştilor şi psihologilor din întreaga ţară
ne-au arătat ceva surprinzător.
Se cheamă prejudecata impactului,
adică tendinţa simulatorului de a funcţiona rău.
De a te face să crezi că diferitele rezultate
sunt mai diferite decât sunt ele de fapt.
De la studii în natură la studii de laborator
vedem că pierderea sau câştigarea alegerilor,
pierderea sau dobândirea unui partener romantic,
obţinerea sau nu unei promovări,
trecerea sau picarea unui examen la facultate
şi aşa mai departe, au mult mai puţin impact,
mai puţină intensitate şi mult mai puţină durată
decât se aşteaptă oamenii să aibă.
Un studiu recent, şi asta aproape că mă lasă perplex,
un studiu recent ce observă influența traumele majore din viaţă
sugerează că dacă trauma a avut loc cu mai mult de trei luni în urmă,
cu doar câteva excepţii,
nu are niciun impact asupra fericirii voastre.
De ce?
Pentru că fericirea poate fi sintetizată.
Sir Thomas Brown scria în 1642:
„Sunt cel mai fericit om în viaţă.
Am în mine ceva ce poate transforma sărăcia în bogăţie,
necazurile în prosperitate.
Sunt mai invulnerabil decât Ahile;
destinul n-are unde să mă lovească."
Ce maşinărie remarcabilă are tipul ăsta în capul lui?
E vorba exact de aceeaşi maşinărie remarcabilă pe care o avem cu toţii.
Fiinţele umane au ceva la care ne-am putea gândi
ca la un sistem imun psihologic.
Un sistem de procese cognitive,
în mare parte procese cognitive non-conştiente,
care îi ajută să-şi schimbe viziunea asupra lumii,
astfel încât să se simtă mai bine în lumea în care se găsesc.
Precum Sir Thomas, şi voi aveţi această maşinărie.
Spre deosebire de Sir Thomas, se pare că nu ştiţi asta.
Noi sintetizăm fericirea, dar credem e un lucru care poate fi găsit.
Nu e nevoie să dau prea multe exemple de oameni care sintetizează fericirea.
Deşi vă voi arăta nişte dovezi experimentale,
nu trebuie să le căutaţi foarte departe.
Am luat un exemplar din New York Times
şi am căutat situaţii în care oamenii sintetizează fericirea.
Şi iată trei tipi care fac asta:
„Sunt cu mult mai bine fizic, financiar, emoţional, mintal.
Nu regret nicio clipă.
A fost o experienţă magnifică.”
„Cred că a ieşit foarte bine.”
Cine sunt aceste personaje al naibii de fericite?
Primul e Jim Wright.
Unii sunt destul de bătrâni pentru a-şi aduce aminte.
A fost preşedintele Camerei Reprezentanţilor
şi a demisionat ruşinos când un tânăr republican pe nume Newt Gingrich
a aflat despre o afacere dubioasă pe care o făcuse.
Cel mai puternic democrat din ţară a pierdut totul.
Şi-a pierdut banii, puterea.
Ce are de spus despre asta după toţi aceşti ani?
„Sunt cu mult mai bine fizic, financiar, emoţional, mintal
şi în aproape orice alt aspect.”
Ce alt aspect ar putea exista?
Vegetal? Mineral? Animal? Le-a acoperit cam pe toate.
De Moreese Bickham n-aţi auzit niciodată.
Moreese Bickham a rostit aceste cuvinte când a fost eliberat.
Avea 78 de ani. Petrecuse 37 de ani
într-o închisoare din Louisiana pentru o crimă pe care nu a comis-o.
În cele din urmă a fost exonerat,
la vârsta de 78 de ani, prin dovezi ADN.
Şi ce a spus despre experienţa lui?
„Nu regret nicio clipă. A fost magnific.”
Magnifică!? Tipul ăsta nu spune:
„Erau tipi de treabă. Aveau şi sală de forță.”
Ci magnific, un cuvânt pe care de obicei
îl păstrăm pentru experienţele religioase.
Harry S. Langerman a spus următoarele,
iar pe el ar fi putut să-l cunoașteți
pentru că în 1949 a citit în ziar un mic articol
despre un stand de hamburgeri al unor fraţi pe nume McDonalds,
și s-a gândit: „E o idee foarte bună!”
Aşa că s-a dus să-i caute. Ei i-au zis:
„Îţi putem da o franciză pentru trei mii de dolari.”
Harry i-a cerut fratelui său,
care era bancher,
să-i împrumute cei trei mii de dolari,
iar vorbele nemuritoare ale fratelui au fost:
„Idiotule, nimeni nu mănâncă hamburgeri.”
Nu i-a împrumutat banii şi şase luni mai târziu
Ray Croc a avut exact aceeaşi idee.
S-a dovedit că oamenii mănâncă hamburgeri
şi Ray Croc pentru o vreme a devenit cel mai bogat om din America.
Unii dintre voi recunosc această fotografie din tinereţe a lui Pete Best,
care a fost primul baterist al trupei Beatles,
până când aceştia l-au trimis cu nişte treabă şi ei au şters-o
şi l-au ales pe Ringo într-un turneu.
În 1994 când Pete Best a fost intervievat
-- da, mai e baterist; da, e muzician de studio -
a zis aşa: „Sunt mai fericit decât dacă aş fi fost cu Beatles.”
Bine. Avem ceva important de învăţat de la aceşti oameni:
secretul fericirii.
În sfârşit va fi dezvăluit.
Unu: adună bogăţie, putere şi prestigiu, apoi pierde-le.
(Râsete)
Doi: petrece cât mai mult timp posibil în închisoare.
(Râsete)
Trei: îmbogăţeşte pe altcineva tare, tare de tot.
(Râsete)
Şi în fine: niciodată nu te alătura Beatleşilor.
(Râsete)
Când oamenii sintetizează fericire, cum pare să fi făcut aceşti domni,
le zâmbim, dar ne cam dăm ochii peste cap şi spunem:
„Da, sigur, de fapt nu ţi-ai dorit niciodată postul.”
„Da, sigur. De fapt n-ai avut prea multe în comun cu ea,
şi ţi-ai dat seama de asta
exact când ea ţi-a aruncat inelul de logodnă în faţă.”
Strâmbăm din nas fiindcă credem că fericirea sintetică
nu e de aceeaşi calitate cu ceea ce numim fericire naturală.
Ce înseamnă aceşti termeni?
Fericirea naturală e ceea ce simţim atunci când obţinem ceea ce vrem,
iar fericirea sintetică e ceea ce facem atunci când nu obţinem ceea ce vrem.
Iar în societatea noastră credem cu tărie
că fericirea sintetică e inferioară.
De ce credem asta?
E foarte simplu.
Ce motor economic ar mai continua să duduie
dacă am crede că a nu obţine ceea ce vrem
ne poate face la fel de fericiţi cu a-l obţine?
Cu scuzele de rigoare către prietenul meu Matthieu Ricard,
un mall plin de călugări Zen
nu va fi deosebit de profitabil
pentru că ei nu-şi doresc destul de multe lucruri.
Ceea ce vreau să spun e că fericirea sintetică
e întrutotul la fel de reală şi de durabilă
ca fericirea pe care o obțineți
atunci când obţineţi exact ceea ce vă propuneţi.
Sunt un om de ştiinţă, aşa că am să fac asta nu cu retorică,
ci îmbăindu-vă în câteva date.
Să vă arăt mai întâi o paradigmă experimentală care e folosită
pentru a demonstra sinteza fericirii
printre cercetătorii mai vechi.
Şi nu e a mea.
E veche de 50 de ani, numită paradigma alegerii libere.
E foarte simplă.
Oferiţi, să zicem, şase obiecte
şi cereţi unui subiect să le ordoneze de la cel mai plăcut la cel mai neplăcut.
În acest caz, fiindcă experimentul acesta le foloseşte,
obiectele sunt copii ale picturilor lui Monet.
Oricine poate ordona aceste tablouri
de la cel care îi place, la cel care îi displace.
Acum îţi dăm să alegi:
„Mai avem din întâmplare nişte tablouri în dulap.
Îţi vom da unul ca premiu,
dar avem doar tabloul numărul trei şi patru,”
îi spunem subiectului.
Aceasta e o alegere cam grea
pentru că niciunul nu e preferatul subiectului,
dar în mod firesc oamenii tind să aleagă numărul trei
pentru că le-a plăcut puţin mai mult decât numărul patru.
Ceva mai târziu, pot să fie 15 minute sau chiar 15 zile,
aceiaşi stimuli sunt puşi în faţa subiectului
şi acestuia i se cere să îi reordoneze.
„Spune-ne cât de mult îţi plac acum.”
Ce se întâmplă? Priviţi cum se sintetizează fericirea.
Acesta e rezultatul care a fost obţinut în mod repetat.
Observați sintetizarea fericirii.
Vreţi să vedeţi din nou?
(Râsete)
Fericire!
„Cel pe care l-am primit e mult mai bun decât credeam!
Cel pe care nu l-am primit e naşpa!”
(Râsete)
Asta e sinteza fericirii.
Deci care e răspunsul corect la această situaţie?
„Da, sigur...”
Iată experimentul pe care l-am făcut
şi sper că asta vă va convinge
că reacția „Da, sigur...” nu e cea potrivită.
Am efectuat experimentul cu un grup de pacienţi care aveau amnezie anterogradă
Aceşti pacienţi sunt internaţi în spital.
Cei mai mulţi au sindromul Korsakoff, o psihoză polinevritică.
Au băut mult prea mult şi nu-şi mai pot forma amintiri noi.
Îşi amintesc copilăria lor, dar dacă intri şi te prezinţi,
iar apoi ieşi din cameră,
în momentul în care te întorci nu mai ştiu cine eşti.
Ne-am luat copiile de Monet la spital.
Şi le-am cerut acestor pacienţi să le ordoneze
de la cele care le plac cel mai mult la cele care le displac cel mai mult.
Le-am dat apoi să aleagă între numerele trei şi patru.
Ca toţi ceilalţi şi ei au zis:
„Mulţumesc, doctore! Mi-ar plăcea un nou tablou.
Voi alege numărul trei.”
Le-am explicat că le vom trimite numărul trei prin poştă.
Ne-am adunat materialele şi am ieşit din salon,
şi am aşteptat jumătate de oră.
Revenim în salon și le spunem: „Salut, ne-am întors.”
Pacientul zice: „Doctore, îmi pare rău,
am o problemă de memorie, de asta sunt aici.
Nu-mi aduc aminte dacă ne-am mai întâlnit.”
„Jim, nu-ţi aminteşti? Am fost aici cu tablourile de Monet.”
„Îmi pare rău, doctore, nu ştiu despre ce vorbeşti.”
„Nu-i nimic, Jim. Tot ce vreau să faci e să ordonezi aceste picturi
de la cele care îţi plac cel mai mult la cele care îţi plac cel mai puţin.”
Ce fac? Să ne asigurăm mai întâi că sunt cu adevărat amnezici.
Îi întrebăm pe aceşti pacienţi amnezici ce tablou dețin,
pe care l-au ales ultima dată, care e al lor.
Şi constatăm că pacienţii amnezici pur şi simplu ghicesc.
În stânga sunt rezultatele normale,
dacă v-aș testa aţi şti cu toţii ce tablou aţi ales.
Dar dacă fac asta cu pacienţi amnezici, ei n-au nici cea mai vagă idee.
Nu își pot identifica tabloul.
Asta fac subiecţii normali: sintetizează fericirea.
Aceasta e schimbarea în scorul de evaluare,
schimbarea dintre prima dată când au făcut ordonarea şi a doua oară.
Rezultatele normale arată --
magia pe care v-am prezentat-o la început,
acum v-o arăt în formă grafică --
„Cel pe care îl am e mai bun decât credeam.
Cel pe care nu-l am, la care am renunţat, nu e aşa de bun pe cât credeam.”
Amnezicii fac exact acelaşi lucru.
Gândiţi-vă puțin la acest rezultat!
Acestor oameni le place mai mult cel pe care îl au,
dar nici măcar nu ştiu că îl dețin.
„Da, sigur...” nu e reacția potrivită.
Ce au făcut aceşti oameni când au sintetizat fericirea
e că şi-au schimbat în mod real
reacţiile lor afective, hedonistice şi estetice la acel tablou.
Ei nu spun asta doar pentru că acum îl au,
fiindcă nici nu ştiu că îl au.
Când psihologii vă arată bare
să ştiţi că vă arată medii ale unor mulţimi de oameni.
Cu toate astea, toţi avem acest sistem imun psihologic,
această capacitate de a sintetiza fericirea,
dar unii dintre noi fac acest truc mai bine decât alţii.
Iar unele situaţii îți permit să faci asta mai bine decât alte situaţii.
S-a dovedit că libertatea,
abilitatea de a te hotărî şi de a te răzgândi,
e prietenul fericirii naturale, fiindcă îţi permite să alegi
dintre toate acele delicioase viitoruri
şi să-l găseşti pe cel care îți place cel mai mult.
Dar libertatea de a alege,
de a te răzgândi şi a te hotărî, e inamicul fericirii sintetice.
Şi vă voi arăta de ce.
Dilbert deja ştie, bineînţeles.
„- Asistenţa tehnică. Cu ce vă pot abuza?
- Imprimanta tipăreşte o pagină goală după fiecare document.
- Şi vă plângeţi că primiţi hârtie gratis?
- Gratis? Dar e hârtia mea.
- Uită-te la calitatea hârtiei gratuite
în comparaţie cu prăpădita ta de hârtie.
Numai un prost sau un mincinos ar spune că arată la fel.
- Într-adevăr, acum pare mai mătăsoasă!
- Ce faci aici?
- Ajut oamenii să accepte lucrurile pe care nu le pot schimba.”
Sistemul imun psihologic funcționează cel mai bine
atunci când ne-am înfundat complet, când suntem în capcană.
Asta e diferenţa dintre întâlnire şi căsătorie.
Dacă ai o întâlnire cu un tip,
iar el se scobeşte în nas, nu mai ieşi cu el.
Dar dacă eşti căsătorită cu un tip care se scobeşte în nas...
dar are o inimă de aur...
însă: „Nu pune mâna pe prăjitură!”
(Râsete)
Găseşti o cale să fii fericit cu ce s-a întâmplat.
Ceea ce vreau să vă arăt
e că oamenii nu ştiu acest lucru despre ei înşişi
şi această necunoştinţă poate acţiona în dezavantajul nostru.
Iată un experiment pe care l-am făcut la Harvard.
Am creat un curs de fotografie alb-negru
şi le-am permis studenţilor să înveţe cum să folosească o cameră obscură.
Le-am dat aparate, ei au mers prin campus,
au făcut 12 fotografii cu profesorii, cu camera de cămin, cu câinele lor
şi cu alte lucruri care să le amintească de Harvard.
Ne aduc aparatul, le facem o foaie de contact,
ei se decid care sunt cele mai bune două fotografii,
apoi petrecem şase ore învăţându-i despre camere obscure,
developează două dintre ele şi obţin două fotografii extraordinare,
însă le spunem:
„La care ai vrea să renunţi?”
Ei zic: „Trebuie să renunţ la una?”
„Da, ne trebuie una ca dovadă a proiectului.
Aşa că trebuie să îmi dai una.Poți alege.
Tu păstrezi una, eu una.”
Sunt două condiţii în acest experiment.
Unei părţi dintre studenţi li se spune:
„Dar dacă vrei să te răzgândeşti, am s-o păstrez pe cealaltă aici,
şi în următoarele patru zile, înainte s-o trimit prin poştă la centru,
da... centru...
(Râsete)
sunt bucuros să le schimbăm din nou.
De fapt am să vin în cămin să ţi-o dau,
trimite-mi un email.
Sau mai bine, te voi întreba.
Dacă vrei să te răzgândeşti, poți să le schimbi.”
Celeilalte jumătăţi dintre studenţi li se spune exact opusul:
„Alege, și apropo,
poşta pleacă în două minute spre Anglia.
Fotografia ta va zbura peste Atlantic.
N-o vei mai vedea niciodată.”
Unei jumătăţi dintre studenţii din aceste două grupuri
i se cere să facă predicţii
despre cât de mult cred că le va plăcea fotografia pe care o păstrează
şi fotografia la care renunţă.
Ceilalți studenţi sunt trimişi înapoi în camere lor de cămin
iar în următoarele trei până la şase zile li se măsoară
gradul de satisfacție al alegerii făcute.
Înainte de toate, iată ce cred studenţii că se va întâmpla.
Ei cred că probabil fotografia pe care au ales-o le va plăcea
mai mult decât cea la care au renunţat,
dar acestea nu sunt diferenţe statistic semnificative.
E o creştere foarte mică şi nu contează prea mult
dacă erau în grupul cu alegerea reversibilă sau ireversibilă.
Greşit. Fiindcă iată ce se întâmplă în realitate.
Atât înainte de înlocuire, cât şi cinci zile mai târziu,
oamenii care ai rămas cu fotografia aceea,
care nu au de ales,
care nu se pot răzgândi, o plac foarte mult!
Iar oamenii care se gândesc: „Să o dau înapoi?
O am pe cea bună? Poate că asta nu e cea bună?
Oare am dat-o pe cea bună?” - sunt nefericiți.
Nu le place fotografia lor
şi de fapt chiar după ce oportunitatea de a o schimba a expirat,
fotografia lor tot nu le place. De ce?
Deoarece condiţia reversibilă nu stimulează sinteza fericirii.
Şi acum iată partea finală a acestui experiment.
Aducem un grup complet nou de studenţi naivi de la Harvard
şi le spunem:
„Avem un curs de fotografie şi îl putem ţine în două feluri.
Astfel încât după ce faceţi cele două fotografii
să aveţi patru zile să vă răzgândiţi,
sau putem ţine alt curs în care să faceţi cele două fotografii
şi vă hotărâţi pe loc pe care doriți să o păstraţi.
La care curs aţi vrea să participaţi?”
66 % dintre studenţi, două treimi,
preferă cursul în care au oportunitatea să se răzgândească.
Alo! 66% dintre studenţi aleg cursul
în care în cele din urmă vor fi profund nesatisfăcuţi cu fotografia.
(Râsete)
Fiindcă nu cunosc condiţiile în care creşte fericirea sintetică.
Poeții spun totul mai bine, desigur.
Ideea mea e susținută de acest citat, dar într-un mod exagerat:
„Nimic nu-i bun ori rău Dar gându-l face-aşa.”
Poezia e frumoasă, dar nu poate avea în întregime dreptate.
Nu există nimic cu adevărat bun sau rău?
E o operaţie pe vezicula biliară şi o excursie la Paris acelaşi lucru?
Pare să fie o întrebare foarte simplă de inteligență.
N-au cum să fie exact acelaşi lucru.
Într-o proză mai bombastică, dar mai aproape de adevăr,
părintele capitalismului modern, Adam Smith, a spus aşa,
și merită să ne gândim la asta:
„Marea sursă atât a suferinţelor cât şi a bolilor din viaţa umană
pare să provină din supraestimarea diferenţei
dintre o situaţie permanentă şi alta...
Unele dintre aceste situaţii, fără îndoială, ar fi de preferat,
dar niciuna dintre ele nu merită să fie urmărită
cu acea pasionantă înflăcărare care ne face să încălcăm regulile
fie ale prudenţei, fie ale justiţiei, sau să stricăm pacea minţilor noastre,
fie prin ruşinea dată de amintirea nesăbuirii noastre,
fie prin remuşcarea pentru oroarea nedreptăţii noastre.”
Cu alte cuvinte, da, unele lucruri sunt mai bune ca altele.
Trebuie să avem preferinţe care să ne permită să ne alegem viitorul.
Dar când aceste preferinţe ne propulsează prea tare şi prea repede
fiindcă am supraestimat diferenţa dintre acele viitoruri,
suntem în primejdie.
Când ambiţia noastră e ţinută în frâu, ea ne determină să muncim bucuroşi.
Când ambiţia noastră scapă din frâu, ne face să minţim, să trişăm, să furăm,
să facem rău altora, să sacrificăm lucruri cu adevărat valoroase.
Când fricile noastre sunt ţinute în frâu,
suntem prudenţi, atenţi, cugetaţi.
Când fricile noastre scapă din frâu şi explodează,
suntem nesăbuiţi şi laşi.
Lecţia cu care vreau să rămâneți din toate aceste date
e că dorinţele şi grijile noastre sunt exagerate într-un anumit grad,
fiindcă avem în noi înşine capacitatea de a fabrica
lucrul pe care îl urmărim constant când alegem experiența.
Mulțumesc!
(Aplauze)