Aitäh.
Elas kord üks kuningas Indias, Maharaja, ning tema sünnipäeval anti välja käsk
et kõik pealikud peavad tooma kuningale kingitusi
Mõni tõi kaunist siidi mõni tõi uhkeid mõõkasid,
mõni tõi kulda.
Viimasena tuli üks kortsus vana mees
kes oli kõninud mitu päeva oma kodust mere ääres.
Sellal kui ta kõndis, küsis kuninga poeg: "Mis kingi sa tood kuningale?"
Ja vana mees tegi aeglaselt lahti oma peod, kus oli
üks imekaunis merekarp, lillade, kollaste, punaste ja siniste triipudega.
Ja kuninga poeg ütles:
"See ei ole sobiv kink kuningale! Mis kink see selline on?"
Vana mees vaatas aeglaselt talle otsa ja ütles:
"Pikk kõnd... osa kingist."
(naer)
Mõne hetke pärast annan ma teile ühe kingi.
Usun, et see on jagamist väärt kink.
Aga enne seda, tulge saatke mind
minu pikal kõnnil.
Nagu enamik teist,
alustasin ma elu väikelapsena.
Kui paljud teist alustasid elu väikse lapsena?
Sündisite noortena?
Umbes pooled teist... olgu...
(naer)
Ja ülejäänud teist, mis? Sündisite täiskavanutena?
Oi, tahaks näha teie emasid!
Kõneldes võimatust!
Väikse lapsena köitis mind alati mõte võimatu tegemisest.
Täna on päev, mida olen oodanud aastaid,
sest täna ma üritan teha
midagi võimatut teie endi silme ees,
siinsamas TEDxMaastrichtil.
Ma alustan sellega,
et räägin ära lõpu:
Ja ma tõestan teile,
et võimatu ei ole võimatu.
Ja ma lõpetan sellega, et annan teile jagamist väärt kingi:
Ma näitan teile, et teie ka võite teha oma elus võimatut.
Üritades teha võimatut, olen avastanud, et on
kaks asja, mis on omased inimestele kõikjal maailmas.
Kõigil on hirmud,
ning kõigil on unistused.
Üritades teha võimatut, olen taibanund, et on kolm asja,
mida ma olen oma elu jooksul teinud,
mis on mind pannud tegema võimatut:
Esiteks rahvastepall,
siis Supermees
ja Sääsk.
Need on mu kolm võtmesõna .
Nüüd sa tead, miks ma teen oma elus võimatut.
Ma viin sind oma reisile, oma pikale kõnnile
hirmudest unistuste juurde,
sõnadest mõõkade juurde,
Rahvastepallist
Supermehe juurde
ja Sääse juurde.
Ja ma tahan sulle näidata
kuidas sa saad teha oma elus võimatut.
4. oktoober 2007.
Mu süda tagus, mu põlved värisesid
kui ma astusin lavale
Sanders'i teatris
Harvardi Ülikoolis, et võtta vastu
2007. aasta Nobeli preemia meditsiinis
uurimistöö eest, mille kirjutamises olin osalenud
nimega "Mõõganeelamine...
...ja selle kõrvalnähud".
(Naer)
See avaldati väikeses ajakirjas, mida ma polnud kunagi varem lugenud,
Briti Meditsiini Ajakirjas.
Ja minu jaoks tähendas see võimatu unistuse teokssaamist,
see oli ootamatu üllatus minusuguse jaoks
see oli au, mida ma kunagi ei unusta.
Aga see ei olnud minu elu kõige meeldejäävam hetk.
4. oktoobril 1967,
see hirmunud, arg, kõhn ja nõrk laps
kannatas tohutute hirmude käes.
Kui ta valmistus lavale astuma,
tema süda tagus,
tema põlved värisesid.
Ta tegi suu lahti, et kõnelda,
aga sõnad ei tulnud välja.
Ta seisis värisedes ja nuttes.
Ta oli paanikas
jahmunud hirmust.
See hirmunud, arg, kõhn ja nõrk laps
kannatas tohutute hirmude käes.
Ta kartis pimedat,
kõrgusi,
ämblikke ja madusid...
Keegi teist kardab ämblikke ja madusid?
Jah, mõned kardavad...
Tema kartis vett ja haisid...
Kartis arste ja õdesid ja hambaarste,
nõelu ja puure ja teravaid esemeid.
Aga rohkem kui midagi muud, kartis ta
inimesi.
See hirmunud, arg kõhn nõrk laps
olin mina.
Mul oli hirm ebaõnnestumise ja hukkamõistu ees,
madal enesehinnang, alaväärsuskompleks,
ja miski, mida me isegi toona ei tundnud:
sotsiaalne ärevushäire.
Et mul olid hirmud, siis mind kiusati ja peksti.
Kiusajad naersid mu üle ja narrisid mind, nad ei lubanud kunagi mul mängida
oma põhjapõdra mängudes.
Ah, üks mäng oli, mida nad lubasid mul mängida...
Rahvastepall -
ja ma ei olnud hea kõrvalepõikaja.
Narrijad hüüdsid mind nimepidi,
ja kui ma vaatasin, siis nägin punaseid palle,
mis tormasid mu näo poole ülehelikiirusel
põmm, põmm, põmm!
Ja ma mäletan neid päevi, kui kõndisin koolist koju,
nägu oli punane ja torkiv, kõrvad olid punased ja kumisevad.
Silmad pisaraid täis,
ja nende sõnad kumisesid mu kõrvades.
Ja kes iganes ütles, et
"kepid ja kivid võivad murda mu luid, kuid sõnad ei tee kunagi haiget"...
see on vale.
Sõnad võivad lõigata nagu nuga.
Torgata nagu mõõk.
Sõnad võivad teha sügavaid haavu,
mida silmaga ei saa näha.
Nii et mul olid hirmud. Ja sõnad olid mu suurimad vaenlased.
Ikka veel on.
Aga mul olid ka unistused.
Ma läksin koju ja pagesin Supermehe koomiksitesse
ja lugesin Supermehe koomikseid
ja unistasin, kuidas minust saab superkangelane nagu Supermees.
Ma tahtsin võidelda tõe ja õigluse eest,
võidelda kurikaelade ja krüptoniidi vastu,
lennata mööda maailma, tehes üliinimlikke tegusid, päästes elusid.
Mind paelusid ka päris maailma asjad.
Lugesin raamatuid "Guinessi rekordid" ning Ripley's "Usu või ära usu!"
Keegi on neid kunagi lugenud?
Ma armastan neid raamatuid!
Nägin päris inimesi tegemas päris asju.
Ja tahtsin ka ise seda teha.
Kui kiusajad ei luba mul
mängida oma spordimängudes,
siis teen mina päris maagiat ja trikke.
Tahan teha midagi imetlusväärset, mida kiusajad ei oska teha.
Tahan leida oma elu mõtte ja eesmärgi,
tahan teada, et mu elul on mõte,
tahan teha midagi imelist, et maailma muuta;
tahan tõestada, et võimatu ei ole võimatu.
Kerime 10 aastat edasi -
Nädal enne minu 21. sünnipäeva.
Kaks asja juhtusid ühe päeva jooksul, mis muutsid mu elu igaveseks.
Elasin Tamil Nadu's, Lõuna-Indias.
Olin seal misjonär,
ja mu juhendaja, mu sõber, küsis mult,
"Kas sul on troomid, Daniel?"
Ja ma küsisin: "Troomid? Mis on Troomid?"
Ta ütles: "Troomid on peamised elu eesmärgid."
Need on sinu unistused ja eesmärgid, näiteks kui sa
saaksid teha kõike, mida tahad ja minna, kuhu tahad,
olla ükskõik kes,
siis kuhu sa läheksid? Mida teeksid?
Kes sa oleksid?
Ütlesin: "Ma ei saa nii! Olen liiga arg! Mul on liiga palju hirme!"
Sel ööl võtsin oma riisimati bungalow katusele,
lamasin tähtede all
ja vaatasin nahkhiiri sääski jahtimas.
Ja suutsin mõelda ainult troomidest, ja unistustest ja eesmärkidest,
ja neist kiusajatest rahvastepallidega.
Paari tunni pärast ärkasin üles.
Mu süda tagus, mu põlved värisesid.
See kord mitte hirmu tõttu.
Mu terve keha tuksles.
Ja järgmised viis päeva
olin teadvusetuse piirimail, surivoodil võitlemas oma elu eest.
Mu aju kuumenes üles üle 40 kraadises malaariapalavikus.
Ja kui ma olin teadvusel, mõtlesin ikka vaid troomidest.
Ma mõtlesin: "Mida ma tahan oma eluga teha?"
Lõpuks, ööl enne oma 21. sünnipäeva,
selgusehetkel,
jõudsin ma mõistmisele:
taipasin, et väike sääsk,
Anopheles Stephensi,
see väike sääsk
mis kaalus vähem kui 5 mikrogrammi
vähem kui soolakübe,
kui see sääsk võib rajalt maha võtta 80-kilose mehe,
siis see ongi mu krüptoniit.
Ja siis ma taipasin, et see pole mitte sääsk,
vaid väike parasiit sääse sees,
Plasmodium Falciparum, mis tapab üle miljoni inimese aastas.
Siis taipasin, et ei - see on veel väiksem,
aga mulle tundus nii palju suurem.
Ma taipasin,
et hirm on mu krüptoniit,
mu parasiit,
mis on halvanud kogu minu elu.
Tead, on erinevus ohu ja hirmu vahel.
Oht on päris.
Hirm on valik.
Ma taipasin, et mul on valik:
Ma võin elada hirmus ja surra läbikukkununa sel ööl,
või siis hävitada oma hirmud, et võiksin
püüelda oma unistuste poole ja julgeda elada.
Ja tead, selles on midagi, kui sa oled oma surivoodil
vastamisi surmaga, mis tegelikult paneb sind tõeliselt soovima elada.
Taipasin, et kõik surevad, aga mitte kõik ei ela päriselt.
Alles surres me elame.
Tead, kui sa õpid surema,
siis sa tõeliselt õpid elama.
Nii et ma otsustasin, et ma muudan
oma lugu sel ööl.
Ma ei tahtnud surra.
Nii et ma palvetasin ja ütlesin,
"Jumal, kui ma saan elada oma 21. sünnipäevani,
siis ma ei lase hirmul oma elu enam kontrollida.
Ma hävitan oma hirmud,
ma püüdlen oma unistuste poole,
tahan muuta oma suhtumist,
tahan teha midagi imelist oma eluga,
tahan leida oma eesmärgi ja kutsumuse,
tahan teada, et võimatu ei ole võimatu."
Ma ei ütle teile, et ma jäin ellu sel ööl; taipate seda ehk isegi.
(naer)
Aga sel ööl tegin nimekirja oma esimestest 10 troomist:
Otsustasin, et tahan külastada kõiki mandreid,
näha 7 maailmaimet,
õppida terve hulga keeli,
elada mahajäetud saarel,
elada laeva peal ookeanis,
elada koos indiaanlastega Amazonis,
Ronida Rootsi kõige kõrgema mäe otsa,
näha Mount Everestil päikesetõusu,
töötada Nashville'i muusikatööstuses,
töötada tsirkuses
ning hüpata langevarjuga.
Järgmise kahekümne aasta jooksul saavutasin enamiku oma troomidest.
Iga kord, kui tõmbasin troomi nimekirjast maha,
Lisasin 5 või 10 oma nimekirja, ja see hakkas kasvama.
Järgmise 7 aasta jooksul ma elasin väikesel saarel Bahamas
umbes 7 aastat
õlgedest onnis,
püüdes harpuuniga haisid ja raisid toiduks, ihuüksi saarel,
niudevööga,
ja õppisin ujuma koos haidega.
Ja sealt ma kolisin Mehhikosse,
ja siis ma kolisin Amazoni jõe orgu Ecuadoris
Puju Pongo Ecuador'i, elasin seal koos ühe hõimuga,
ja vähehaaval hakkasin ehitama oma enesekindlust oma troomidega.
Ma liikusin muusikatööstusesse Nashville'is, ja siis Rootsi
kolisin Stockholmi, töötasin muusikatööstuses seal,
ronisin seal Mt Kebnekaise mäe otsa polaarvöötme taga.
Õppisin klouniks,
õppisin džonglöörima,
ja köiel kõndima,
üherattalisega sõitma, tuld neelama, klaasi sööma.
1997 kuulsin, et on alles vähem kui tosin mõõganeelajat
ja ütlesin, "Ma pean seda tegema!"
Kohtusin ühe mõõganeelajaga ja palusin talt näpunäiteid.
Ta ütles: "Annan sulle kaks näpunäidet:
Esiteks: see on ülimalt ohtlik,
inimesed on surnud seda tehes.
Teiseks:
Ära tee seda!"
(Naer)
Lisasin ka selle oma troomide nimekirja.
Ja harjutasin 10-12 korda päevas, iga päev
neli aastat.
Arvutasin need kokku...
4 x 365 (x12)
Kokku umbes 13 000 ebaõnnestunud katset
enne kui sain esimese mõõga oma kurgust alla 2001.
Sel ajal lisasin troomi:
saada maailma juhtivaks mõõganeelamise ekspediks.
Otsisin üles kõik raamatud, ajakirjad, ajaleheartiklid,
kõik meditsiiniraportid, õppisin füsioloogiat, anatoomiat,
rääkisin arstide ja õdedega,
kogusin kõik mõõganeelajad kokku
Rahvusvahelisse Mõõganeelajate Assossatsiooni,
ja kirjutasin 2-aastase meditsiinilise uurimuse
mõõganeelamisest ja selle kõrvalnähtudest
mis avaldati Briti Meditsiiniajakirjas
(Naer)
Aitäh.
(Aplaus)
Ja ma õppisin põnevaid asju mõõganeelamisest.
Mille peale te kindlasti pole varem mõelnud. Aga mõtlete pärast tänast.
Järgmine kord, kui lähete koju, ja lõikate oma steiki oma noaga
või mõõgaga, või oma "bestek'iga", siis mõtlete...
sain teada, et mõõganeelamine sai alguse Indiast -
seal, kus ma olin seda esimest korda 20-aastasena näinud -
Umbes 4000 aastat tagasi, 2000 eKr.
Viimased 150 aastat on mõõganeelajaid kasutatud
teaduses ja meditsiinis,
aidates välja töötada endoskoopiaseadeldise 1868
Dr Adolf Krussmauli poolt Saksamaal Freiburgis
1906 elektrokardiogrammi Wales'is,
et uurida neelamishäireid ja seedimist,
bronhoskoopiat, seda tüüpi asju.
Aga viimased 150 aastat,
on olnud sadu vigastusi ja kümneid surmasid...
Siin on jäik endoskoop, mille leiutas Dr Adolf Kussmaul.
Avastasime ka, et viimase 150 aasta jooksul on olnud 29 surma
sealhulgas see mõõganeelaja Londonis, kes läbistas oma südame oma mõõgaga.
Õppisime ka, et on 3 kuni 8
tõsist mõõganeelamisvigastust igal aastal.
Tean seda, sest mulle helistatakse siis.
Mul just oli kaks kõnet,
üks Rootsist, teine Orlandost viimase kahe nädala jooksul,
mõõganeelajad, kes on vigastatuna haiglas.
Nii et see on ülimalt ohtlik.
Teine asi, mille ma õppisin, oli, et mõõganeelamine võtab
2 kuni 10 aastat aega, et õppida kuidas mõõka neelata
enamike inimeste jaoks.
Aga kõige huvitavam asi, mida õppisin, oli see,
kuidas mõõganeelajad õpivad tegema võimatut.
Ja ma avaldan sulle väikese saladuse:
Ära keskendu 99,9%-le sellele, mis on võimatu.
Keskendu sellele 1%-le, mis on võimalik, ja mõtle välja, kuidas teha seda teoks.
Las ma viin sind nüüd reisile mõõganeelaja pähe.
Selleks, et neelata mõõka, on vaja mateeriat mõistusega kontrollida,
on vaja olla ülimalt keskendunult ning ülimalt täpne, et
isoleerida siseorganid ja ületada automaatsed keha refleksid
tugevdatud ajusünapsite, sissetreenitud lihasmäluga,
sihikindla harjutamisega rohkem kui 10 000 korda.
Nüüd las ma viin su reisile mõõganeelaja kehasse.
Selleks, et neelata mõõka,
on vaja libistada tera üle oma keele,
suruda alla okserefleks söögitoru ülaosas,
navigeerida 90-kraadine pööre läbi kõripealise,
minna läbi kõri neelu ning söögitoru ringlihase,
suruda alla söögitoru refleks,
libistada tera läbi rinnaõõnsuse
kopsude vahele.
Sel hetkel,
on vaja nihutada südant kõrvale.
Kui sa hoolega vaatad,
võid näha mõõgal mu südametukseid
sest mõõk toetab vastu südant
seda eraldab vaid 3 mm paksune söögitoru kude.
See on miski, mida ei saa teeselda.
Siis pean libistama selle rinnaluust mööda,
mööda söögitoru alumisest ringlihasest, kõhtu välja,
suruma alla mao kokkutõmberefleksi ja siis alla kaksteistsõrmiksooleni.
Käkitegu.
(Naer)
Kui ma läheksin veel kaugemale,
oma Fallopia torudeni (Hollandi keeles) Fallopia torud!
Mehed, te võite oma naistelt selle kohta hiljem küsida...
Inimesed küsivad mult, nad ütlevad,
"See nõuab kindlasti palju julgust et riskida oma eluga nii,
nihutada oma südant ja neelata mõõka..."
Ei. Tõeliselt nõuab julgust see,
et see hirmunud, arg, kõhn nõrk poiss
riskiks läbikukkumise ja hülgamisega,
avaks oma südame
ning neelaks oma uhkuse
ning seisaks siin hulga võõraste inimeste ees
ning räägiks oma loo oma hirmudest ja unistustest,
riskides sisikonna pahupidi pööramisega nii otseses kui kaudses mõttes.
Teate - aitäh.
(Aplaus)
Teate, ainus imeline asi on,
et olen alati tahtnud teha erakordset oma eluga
ja nüüd ma teen seda.
Aga tõeliselt imeline ei ole mitte see, et ma suudan neelata
21 mõõka ühekorraga,
või olla 6 meetri sügavusel 88 hai ja raiga
või Ripley "Usu või ära usu,"
või olla kuumutatud 800 kraadini Stan Lee "Üliinimestes"
kui "Terasmees"
ja oi see oli kuum!
Või tõmmata auto üles mõõga abil Ripley'si jaoks
või Guinessi jaoks,
või jõuda "Ameerika talendisaate" finaali
või võita Nobeli preemia meditsiinis 2007.
Ei, see ei ole tõeliselt imetlusväärne asi.
See on, mis inimesed arvavad. Ei-ei. See pole see.
Tõeliselt imetlusväärne asi
on, et Jumal võttis selle hirmunud, ara, kõhna nõrga poisi
kes kartis kõrgusi,
kes kartis vett ja haisid,
ja arste ja õdesid ja nõelu ja teravaid objekte
ning inimestega rääkimist
ning pani mind mööda maailma ringi lendama
10 000 meetri kõrgusel
neelama teravaid objekte vee all haibasseinides,
ning kõnelema arstide ning õdedega ning publiku ees nagu teie üle maailma.
See on tõeliselt imeline asi minu jaoks.
Ma alati tahtsin teha võimatut -
Aitäh.
(Aplaus)
Aitäh.
(Aplaus)
Ma alati tahtsin teha võimatut, ja nüüd ma teen seda.
Ma tahtsin teha midagi imelist oma eluga ja muuta maailma,
ja nüüd teen seda.
Ma tahtsin lennata ümber maailma tehes üliinimlikke trikke
päästes elusid, nüüd teen seda
Ja teate mis?
Osa selle väikese lapse suurest unistusest
on mu sees ikka olemas.
(Naer) (Aplaus)
Ja teate, ma alati tahtsin leida oma eesmärgi ja kutsumuse,
ja nüüd leidsin selle.
Aga teate mis?
Asi ei ole mõõkades, nagu te arvate, mitte minu jõus.
Asi on minu nõrkuses, minu sõnades.
Mu eesmärk ja kutsumus on muuta maailma
Hävitades hirmu,
üks mõõk korraga, üks sõna korraga,
üks nuga korraga, üks elu korraga,
et inspireerima inimesi olema superkangelased
ning tegema võimatut oma eludega.
Mu eesmärk on aidata teistel leida oma eesmärk.
Mis on sinu?
Mis on sinu eesmärk?
Mida on sind siia pandud tegema?
Ma usun, et me kõik võime olla superkangelased
Mis on sinu supervõime?
Maailmas, kus on üle 7 miljardi inimese
on vähem kui 12 mõõganeelajat
alles terves maailmas.
aga sina oled üksainus.
Sina oled erakordne.
Mis on sinu lugu?
Mis teeb sind eriliseks?
Räägi oma lugu,
isegi kui su hääl on õrn ja värisev.
Mis on sinu troomid?
Kui võiksid teha kõike, olla kesiganes, minna kõikjale -
mida sa teeksid? Kuhu läheksid?
Mida sa teeksid?
Mida sa tahad oma eluga teha?
Mis on su suured unistused?
Mis olid su unistused väikese lapsena? Meenuta.
See kindlasti polnud see, ega?
Mis olid pööraseimad soovid
mis tundusid liiga kummalised ja hämarad?
See kindlasti paneb su unistused tunduma märksa vähem kummalisena, eksole?
Mis on sinu mõõk?
Igaühel teist on mõõk,
kaheteraline hirmude ja unistuste mõõk.
Neela oma mõõk, misiganes see ka poleks.
Jälgige oma unistusi, daamid ja härrad,
ei ole kunagi liiga hilja et olla see, kes sa tahad olla.
Neile kiusajatele rahvastepallidega, kes arvasid,
et ma ei suuda kunagi teha võimatut,
tahan neile öelda vaid üht:
aitäh.
Sest kui poleks kurikaelu, ei oleks ka superkangelasi.
Ma olen siin, et tõestada, et võimatu ei ole võimatu.
See on ülimalt ohtlik, see võib mind tappa.
Loodan et see meeldib teile.
(Naer)
Ma vajan teie abi sellega.
Publik: Kaks, kolm.
Dan Mayer: ei-ei-ei. Ma vajan teie abi lugemisega, kõigi teie abi, olgu?
(Naer)
Teate sõnu? Olgu? Lugege minuga. Valmis?
Üks
Kaks
Kolm.
Ei see, on 2, aga te mõistate küll.
Publik: Üks.
Kaks.
Kolm.
(Ahhetamine)
(Aplaus)
DM: Jaa!
(Aplaus) (Hõisked)
Suur aitäh teile.
Aitäh, aitäh, aitäh. Aitäh kogu südamest.
Tegelikult, aitäh kogu kõhust.
Ma ütlesin, et tulin siia tegema võimatut, ja nüüd tegin seda.
Aga see ei olnud võimatu. Ma teen seda iga päev.
Võimatu oli, et see hirmunud, arg, kõhn nõrk poiss astus vastu oma hirmudele
ning tuli siia TEDx lavale
et muuta maailma, üks sõna korraga,
üks mõõk korraga, üks elu korraga.
Kui ma panin teid teistmoodi mõtlema, Kui ma panin teid uskuma
et võimatu ei ole võimatu,
kui ma panin teid mõitsma, et saate teha võimatut oma elus,
siis mu töö on tehtud, ja sinu töö alles algab.
Ära kunagi lõpeta unistamist. Ära lõpeta uskumist.
Aitäh, et usute minusse
ja aitäh, et olete osa minu unistusest.
Ja siin on minu kink teile:
Võimatu ei ole...
Publik: võimatu.
Kingituse pikk kõnd.
(Aplaus)
Aitäh.
(Aplaus)
(Hõisked)
Saatejhut: Aitäh, Dan Meyer, vau!