Ausztrália buja esőerdeiben a madarak
a fák alsó ágain pihennek, és az erdei aljnövényzetben mászkálnak,
miközben élvezik az árnyékot és a trópusi gyümölcsöket.
De nem csak az övék a dzsungel.
Egy dingó lopakodik az árnyékban,
és nem gyümölcsökre éhezik.
A madarak biztonságos helyre menekülnek,
kivéve a kazuárt,
aki vézna szárnyai miatt nem tud elrepülni.
Ehelyett a dingóra támad, aki rögtön fedezékbe rohan
a kazuár borotvaéles karmainak egyetlen ütésétől.
Jelenleg kb. 60 röpképtelen madár él,
melyek egyike a kazuár.
Ezek a földhözragadt madarak a világ minden részén élnek,
az ausztrál vadontól kezdve
az afrikai szavannákon keresztül egészen az Antarktisz partjáig.
Ide tartozik a kacsák közül néhány faj,
az összes pingvinfaj, titokzatos mocsári fajok,
a gyors struccok, az óriási emuk és az apró kivik.
Noha a mai madarak közös őse tudott repülni,
több madárfaj elvesztette röpképességét.
A röpképességnek hihetetlen előnyei vannak,
főképp a ragadozók elől való menekülés,
zsákmányszerzés
és hosszú távok megtétele esetében.
Viszont a hátrányai is megvannak:
rengeteg energiát fogyaszt,
és a testméretet, testtömeget is korlátozza.
Egy madár, mely nem repül, energiát takarít meg,
így lehet képes túlélni egy szűkösebb,
vagy kevésbé tápanyaggazdag táplálékon, míg a repülő madarak nem.
Például a takahe, ami Új-Zélandon él,
szinte kizárólag alpesi füvekkel táplálkozik.
A földön fészkelő illetve táplálkozó madarak számára
a röpképtelenségre való hajlam
sokkal erősebb lehet.
Mikor egy madárfaj nincs különösebben
rákényszerítve, hogy repüljön,
néhány generáción belül teljesen el is hagyhatja a repülést.
Majd évezredek vagy évmilliók során
a madár teste az új viselkedésmódhoz alkalmazkodik.
Csontjaik, melyek egykor üregesek voltak
a testsúlyuk minimalizálása végett,
tömör csontokká módosulnak.
Erős tollazatuk pihés lesz.
Szárnyaik elcsökevényesednek,
és néhány esetben teljesen el is tűnnek.
A mellcsontjukon található gerincszerű kiemelkedés,
ahova a repülőizmok tapadnak, elcsökevényesedik vagy eltűnik.
Kivéve a pingvinek esetében, ugyanis repülőizmaik és csonttaréjuk
az úszáshoz alkalmazkodott.
Leggyakrabban akkor alakul ki röpképtelenség,
miután a madár egy olyan szigetre repül,
ahol nincsenek ragadozók.
Amíg nincsenek ragadozók a közelben,
a madarak gyarapodnak, de védtelenek
a környezetükben bekövetkezett változásokkal szemben.
Például a telepesek kutyákat, macskákat
vagy potyautas rágcsálókat hoznak magukkal a szigetre.
Ezek az állatok gyakran röpképtelen madarakra vadásznak,
és a kipusztulás szélére sodorják őket.
Új-Zélandon az európai telepesek által behozott hermelinek
számos őshonos, röpképtelen madarat veszélyeztettek.
Néhányuk kihalt, míg mások veszélyeztetettek.
Tehát a röpképtelenség energiatakarékos előnyei ellenére
számos röpképtelen madárfajnak
csak rövid idő kell, mielőtt a dodó sorsára jut.
De néhány röpképtelen madár túlélt a szárazföldeken
a ragadozók nagy száma ellenére.
A legtöbb apró, röpképtelen madártól eltérően,
melyek csak gyorsan jönnek-mennek, az óriási termetűek
már több tíz millió éve röpképtelenek.
Az őseik körülbelül akkor jelentek meg,
mikor az első apró emlősök, és valószínű,
hogy azért voltak képesek túlélni,
mert egyszerre fejlődtek és növekedtek
az emlős ragadozókkal.
Ezeknek a madaraknak a többsége, mint az emuk vagy a struccok,
megnövekedtek, és súlyuk több mint a 100 kilogrammot is elérte.
Ezt a szárnyak már nem tudják felemelni.
A lábszáruk megvastagodott, lábfejük megerősödött,
és az újonnan kialakult combizmaik
félelmetes futókká tették őket.
Noha szárnyaikat nem használják többé repülésre,
számos madár szárnya alkalmassá vált
más egyéb dolgokra.
Látni lehet, hogy fejüket szárnyuk alá dugják egy kis melegért,
vagy lehetséges párjuknak mutogatják őket,
tojásaikat védik velük,
vagy kormányoznak velük, miközben átrohannak a síkságon.
Lehet, hogy röpképtelenek, de még mindig van hasznuk.