Az amerikai szövetségi kormány legutóbbi adatai szerint
a fehér családok vagyonának mediánja, vagyis középső értéke, 171 000 dollár,
míg a fekete családok esetében ugyanez mindössze 17 000 dollár volt;
tehát a különbség tízszeres, 150 évvel a rabszolgaság vége után.
Először is tisztáznunk kell, valójában mit értünk vagyon alatt?
Nos, vagyon minden tulajdon, minden, amit birtokolnak,
a tartozásokat levonva.
Tulajdonnak tekintjük az autót, házat, megtakarítási számlát,
folyószámlát, befektetéseket, további ingatlanokat
és az üzleti vállalkozást.
Az említett tízszeres szakadék
részben úgy jött létre, hogy évek,
sőt évtizedek alatt
a fekete amerikaiak lemaradtak erről a létráról,
és nem igazán férhettek hozzá.
Szóval miért beszélünk minderről pont most?
2020-ban, a világjárvány és a fenyegető gazdasági visszaesés közepette
az egyenlőtlenségek igazán megmutatkoznak
az Egyesült Államok majdnem minden rendszerében:
az egészségügyben, az oktatásban, az igazságszolgáltatásban és a pénzügyben,
s ez az embereket cselekvésre késztette akár online, az utcákon,
munkahelyi értekezleteken vagy az igazgatótanácsban.
Jómagam is, mint tanácsadó, olyan beszélgetésekbe kezdtem az ügyfeleimmel,
amit soha nem gondoltam lehetségesnek.
A kérdés, ami felvetődött bennem, ez volt:
hogyan biztosítjuk, hogy a jelen pillanat olyan intézkedéseket és haladást hozzon,
amely csökkenti a feketék és fehérek közötti vagyoni szakadékot?
Szóval ki is vagyok?
A nevem Kedra Newsom Reeves.
Tanácsadóként dolgozom bankintézetek,
befektetési alapok és vagyonkezelők számára.
Mindenekelőtt viszont afroamerikai vagyok,
rabszolgák leszármazottja.
Amikor a vagyoni szakadékról beszélünk,
nagyon fontos megérteni a történelmet,
tehát úgy gondoltam, mesélek egy családról,
az én családomról, és arról, a politika hogyan függ össze a vagyonnal.
Az üknagyapámnál kezdjük.
Ő volt Silas Newsom,
és Silas rabszolgaként született nem messze Nashville-től, Tennessee-ben,
a Newsom állomásnál,
ahol ő és családja kőfejtőként dolgoztak.
Semmije nem volt.
Nem volt saját háza. Nem volt vagyona.
Még a teste sem igazán volt a sajátja,
csakúgy mint a munkaereje vagy a gyerekei.
Az említett dolgok bármelyike, mindegyike
csak arra szolgált, hogy valaki mást gazdagítson.
Úgy gondoljuk, a polgárháború alatt
egy konföderációs tábornoknak szolgált,
aki azért harcolt, hogy ő rabszolga maradjon.
Tehát Silasnak nem volt vagyona, s az élete felett sem rendelkezett.
A rabszolgaság vége politikai lehetőséget kínált.
A kérdés az volt:
Mit teszünk több száz év rabszolgaság után most,
hogy azt eltöröltük, és az ország egyesülni látszik?
Ekkor válaszúthoz érkeztünk.
Kárpótolhattuk volna a rabszolgákat
vagy a rabszolgatartókat.
Mivel a rabszolgák képtelenek voltak szót emelni önmagukért,
és az országot egyesíteni kellett,
a szövetségi kormány úgy döntött, a rabszolgatartókat kárpótolja,
vagyis lényegében kártalanították őket a háború végén elvesztett tulajdonuk után.
Nem a fizikai tulajdonuk, s nem is a házaik, hanem az emberek után:
a rabszolgák után, akik évtizedekig ingyen munkaerőt biztosítottak számukra.
Tehát Silasnak a polgárháború végén
nem volt vagyona.
Szabad volt, de nincstelen.
Részes bérlő lett.
A dédnagyapám, Silas
a rabszolgaság vége után néhány évvel született,
és az első világháború alatt,
másik 350 000 fekete amerikai katonával egyetemben,
őt is besorozták a faji alapon elkülönített egységek egyikébe.
A háborúban harcolt.
Mikor a háború végén visszajött az Egyesült Államokba,
nagyon erős feketeellenes közhangulat fogadta.
A gazdaság kezdett beszűkülni, egyre nőtt a feszültség,
és a fekete emberek nem tudtak földhöz és kölcsönhöz jutni,
gyakorlatilag semmiféle hitelt nem tudtak felvenni ahhoz,
hogy idővel vagyont halmozzanak fel; így a dédnagyapám is földműves lett.
Született egy fia, őt is Silasnak hívták –
jópár Silas van a családomban –
a nagyapám.
Ez a Silas is katona volt, a második világháborúban harcolt.
A háború után
a szövetségi kormány elfogadta az ún. GI (közkatona) törvényt,
amely a veteránokat segítette.
E törvény magában foglalta kórházak építését,
diákhiteleket, és ami a legfontosabb a vagyonszerzés szempontjából,
alacsony kamatú otthonteremtési jelzáloghiteleket is.
A háború utáni években
a GI törvény négymilliárd dollárt nyújtott
kilencmillió veterán részére.
De mindebből a fekete veteránok nagyrészt kimaradtak.
Így Silas, a nagyapám visszajött a Tennessee állambeli Nashville-be,
és feleségül vette nagyanyámat, Cinderellát.
Igen, a nagymamám neve "Hamupipőke" volt.
Nyolc gyermekük született.
De soha nem lett saját házuk.
A lakhatási körülményeik fénypontja az volt,
mikor gyerekeikkel egy újonnan épült szociális lakótelepre költöztek,
és abban a bérházban fizették a lakbért;
mindez számukra fantasztikus lakhatási minőséget és előrelépést képviselt,
de nem tette lehetővé, hogy vagyont halmozzanak fel.
Az apám, aki ugyancsak katona volt,
20 év tengerészgyalogsági szolgálat után
ötvenes évei elején vásárolta meg élete első otthonát;
de négy generáció kellett, hogy családunk végre lakástulajdonossá váljék,
s hogy tulajdont és tőkét kezdjen el felhalmozni ingatlanban.
Mindez csak egy család története, sok mindent kihagytam,
ami a rabszolgaság vége és napjaink között történt:
a kirekesztés; a lakóhelyi diszkrimináció a 70-es években meghozott
igazságos lakhatásról szóló törvény előtt;
a feketék tulajdonában lévő bankok
a fekete közösség építésében játszott létfontosságú szerepe;
a 80-as évek takarék- és hitelszövetkezeti válsága, mely sok fekete bankot bedöntött;
és a 2008-as másodlagos jelzálogpiaci válság,
ami sok színes bőrű háztulajdonost megfosztott otthonától.
Mindez bonyolult történet,
de rávilágít arra, hogyan jutottunk a mai tízszeres vagyoni szakadékig.
Nyilvánvalóan, miközben e szakadék méretén töprengünk,
elengedhetetlen, hogy a szövetségi kormány számos intézkedést tegyen.
Mindemellett a pénzintézetek is nagyon fontos szerepet játszanak
a hitel- és tőkeelérés biztosításában,
ami a közösségépítést
és a fekete közösségek gyarapodását segíti elő.
Viszont tisztáznunk kell,
hogy 17 000 dollár hatékonyabb beosztása nem megoldás –
ahogy a jobb oktatás sem.
A hitel és tőke elérhetősége a kulcs.
Ezért négy olyan megoldási módról szeretnék ma beszélni,
amiben a pénzintézetek közreműködhetnek a vagyoni szakadék csökkentése érdekében.
Az első, hogy minél több embert bevonnak,
vagyis ösztönzik a banki szolgáltatások igénybevételét.
Ismert tény, hogy a mai fekete lakosság kb. fele
nem, vagy alig használ banki szolgáltatásokat.
Tehát vagy egyáltalán nincs bankszámlájuk,
vagy ha van is,
mégis bankon kívül intézik pénzügyeiket, mint például a csekkbeváltás,
gyorskölcsön vagy számlafizetés.
Mindez rengetegbe kerül nemcsak anyagi szempontból –
tekintve a magas díjakat –,
hanem a számlabefizetésre fordított idő szempontjából is.
Gondoljanak arra, önök hogyan fizetik be ma a közműdíjakat.
Jó eséllyel a folyószámlájukról kerül levonásra.
Ügyet sem vetnek rá.
Csak előre beállítják, s ezután mindez automatikus.
Nos, ha valakinek nincs bankszámlája,
akkor várhatóan csekket fog kapni valahonnan,
azaz szó szerint egy papíralapú cédulát.
Ezután megteszi az utat a városházára vagy a helyi hivatalba,
hogy befizesse azt a számlát.
Azon emberek kb. 40%-a, akinek nincs bankszámlája,
azt mondja, azért, mert úgy gondolja, nincs elég pénze,
hogy a folyószámlát érdemben fenntartsa.
Nos, ez egyszerűen nem igaz.
Az utóbbi jónéhány évben
a hitelszövetkezetek, közösségi bankok és főbb pénzintézetek
elérhető, minimum összeghez nem kötött folyó- és megtakarítási számlatermékeket
hoztak létre kifejezetten a társadalom e részének.
Tehát a tudatossággal van a baj.
A bankok, közösségi partnerek és mások
együtt kell dolgozzanak azért,
hogy e termékeket megismertessék a közösségekkel,
ahol leginkább szükség van rá,
miáltal csökkenthetnénk azok számát,
akik nem, vagy alig használnak banki szolgáltatásokat,
s rásegíthetnénk őket a korábban említett ranglétrára.
A kihívás az, hogy a fekete és spanyol ajkú családok kb. 28%-a
hitelminősítés szempontjából láthatatlan,
vagyis alig, vagy egyáltalán nem rendelkezik hiteltörténettel.
A hitelezés és a hitelképesség vizsgálata úgy működik,
hogy ha a kérelmező bizonyítani tudja,
hogy előzőleg minden felvett hitelt következetesen visszafizetett,
akkor további hitelhez juthat.
Kicsit olyan ez, mint egy ördögi kör.
Az az érdekes, hogy az utóbbi években a bankok és a pénzügyi technológiai cégek
rengeteget újítottak a tekintetben, hogy alternatív adatokra –
így például a TV- és közüzemi számlákra
vagy lakbérfizetésre, stb. –
támaszkodva állapítsák meg az egyéni fizetőképességet.
A jelen módszer további kihívása – az előbbivel ellentétben,
amely a tudatosságról szólt –,
hogy szabályozási támogatást kíván.
Tehát bizonyítani kell a szabályozó szervek felé,
hogy az alternatív adatok igazságosan használhatók hitelnyújtásra
hátrányos helyzetű csoportok számára.
Azt kell elérni a szövetségi kormánynál és a bankszektornál,
hogy összefogjanak és innovációs tesztkörnyezetet hozzanak létre,
s hogy kiterjesszék az alternatív adatok használatát
a hátrányos helyzetű csoportokra.
De mi a helyzet a közösségekkel?
Közösségi vagyon nélkül
az egyéni vagyon bizonyos mértékben elszigetelt.
Ha megnézzük a legtöbb nagyvárosi színes bőrű közösséget
az Egyesült Államokban,
nagyon kevés beruházást találunk.
E közösségeket minden egyes gazdasági válság sokkal mélyebben érintett,
míg a gazdasági fellendülésnek sosem látták hasznát.
Országos viszonylatban jó néhány városban azt tapasztaljuk,
és most Chicagót használom példaként,
hogy a bankintézetek, támogatók és a városi és közösségi vezetők
együttműködnek dollármilliók befektetésében,
hogy közösségi erőforrásokat hozzanak létre
és a hagyományosan hátrányos helyzetű közösségeket építsék.
Végezetül az üzletről is beszélnünk kell,
és nem csak a kisvállalkozásokról.
Na mármost, az egyéni stabilitás, a bankintézetek,
a hitelelérhetőség és a közösségi vagyon mind nagyszerű,
de munkahelyteremtésre is szükség van.
Nézzük csak meg az új technológiai vállalatokat,
és bár azt mondom, "új", ezek valójában nem olyan újak,
de nézzük meg a Facebookot, a Google-t vagy az Amazont.
Valamikor mindezek egyéni vállalkozások voltak,
egy vagy néhány alkalmazottal,
s olyan technológián dolgoztak, mely akkor még nem bizonyított.
Amihez e vállalatok időben hozzájutottak,
az a kockázati tőke volt.
Ha ma megnézzük a kockázati tőkét,
látjuk, hogy e tőkealapok mindössze 1%-a jut fekete vállalkozóknak.
Tehát ha a fekete vállalkozókat nagyrészt kizárják az ilyen hálózatokból,
akkor nem képesek gyarapodni,
és mindez csak magából a bankszektorból kiindulva változtatható meg.
A mai generáción belül
nemcsak a fekete közösségek körében virágzó üzletekről kell beszélnünk,
hanem a feketék alapította, illetve tulajdonukban lévő vállalatok
tőzsdére kilépéséről is.
Mindez csak négy a megoldási lehetőségek közül.
Sok más van, amit tehetnénk,
sőt meg kéne tennünk a szakadék felszámolásáért.
E szakadék nem újkeletű.
A szövetségi kormány intézkedései,
a társadalmi szerkezetek és az üzleti gyakorlat
fokozatosan hozta létre és tartotta fenn,
így mindezen elemeknek változnia kell,
hogy a szakadék csökkenjen.
A pénzintézetek létfontosságú szerepet játszanak
egyéni, közösségi, valamint üzleti szinten is.
Mindez fontos családaink, közösségeink és gazdaságunk számára.
Ahelyett, hogy a vagyoni szakadék folyamatos növekedéséről beszélünk,
itt az ideje, hogy csökkenteni kezdjük.
Köszönöm.