Két év telt el a Katrina hurrikán óta,
amikor először láttam Louisiana állam elöntési térképét.
Az ilyen térképek feltüntetik a már elöntött területeket,
és azokat, amelyek a jövőben kerülnek víz alá.
Azon a bizonyos napon egy lakossági fórumon
ilyen térképek segítségével magyarázták el,
hogy áraszthat el egy tízméteres hullám – a Katrina hurrikán kísérőjelenségeként –
a miénkhez hasonló településrészeket Louisiana déli részén,
valamint Mississippi és Alabama partvidékén.
Mint kiderült, az elöntött területek fogták fel idáig az árhullámokat.
Amikor értelmeztem a falra vetített grafikont,
két éven belül másodszor változott meg az életem egy pillanat alatt.
Az ábra hatalmas területveszteséget jelzett Louisiana déli részén,
és fenyegető tengert mutatott;
még pontosabban azt vetítette előre, hogy saját közösségem
és sok más közösség lakóhelye még az évszázad vége előtt eltűnik.
Nem egyedül voltam a terem elejében.
Ott álltak mellettem Dél-Louisiana közösségeinek más tagjai is:
feketék, őslakosok, szegények.
Azt hittük, csak a katasztrófát követő helyreállítás köt össze minket,
de rájöttünk, azt a lehetetlen feladatot kell megoldanunk,
hogy a klímaváltozással együtt járó tengerszint-emelkedés
ne söpörje el közösségeinket.
Barátok, szomszédok, család, a közösségem:
azt gondoltam, mindig is ott élnek majd.
Földek, fák, mocsarak, a lápvidék:
azt gondoltam, fennmaradnak, mint előtte több ezer éven át.
Tévedtem.
Ahhoz, hogy megértsem, mi történik velünk,
beszélnem kellett a világ más részein élő őslakos közösségekkel.
Dél-Louisianában kezdtem a houma indián törzzsel.
Beszéltem fiatal jogvédőkkel az alaszkai Shishmaref településen.
Beszéltem halásznőkkel Vietnam partvidékén,
igazságharcosokkal a Fidzsi-szigeteken,
vezetők új generációival
az ősi kultúrát őrző Torres-szorosi-szigeteken.
Ezekre a közösségekre, melyek több ezer éve élnek földjükön,
ugyanaz a sors vár,
és mind azon tanakodtunk, hogyan fogjuk túlélni a következő 50 évet.
Becslések szerint az évszázad végére
több mint 180 millió embernek kell elhagynia lakóhelyét
a klímaváltozás miatt,
és Dél-Louisianában
akik megtehetik, már most elköltöznek.
Azért mennek el, mert Dél-Louisiana
az elöntésnek egyik leginkább kitett térség a bolygón.
Az eltűnés veszélye fenyegeti lápvidéki népemet
és a többi part menti közösséget.
A megsemmisülés ellen küzdünk világszerte,
ahogy saját bőrünkön érezzük a klímaváltozás hatásait.
Az elmúlt 14 évben védelmembe vettem
a klímaválság által közvetlenül sújtott közösségeket,
amelyeknek diszkriminációval kell szembe nézniük
a katasztrófa utáni helyreállítás során.
Másrészt próbálják ellensúlyozni a tömeges lakóhelyelhagyást
olyanok befogadásával,
akik lehetőséget látnak az újrakezdésre.
2005 óta menekülteknek nevezik azokat,
akik klímakatasztrófa miatt hagyják el lakóhelyüket,
akkor is, ha nem lépnek át nemzetközi határt.
Ezek a fogalmak, ezek a tévesen használt fogalmak –
melyek arra szolgálnak, hogy azonosítsák a másikat,
az áldozatot,
a személyt, akinek nem itt lenne a helye –
ezek a fogalmak gátolják
a gazdasági kilábalást,
a társadalmi integrációt,
a klímaválságból és traumából való gyógyulást.
A szavak fontosak.
És sokat számít az is, hogyan bánunk a határon átkelő emberekkel.
Ügyelnünk kell arra, hogyan kezeljük azokat,
akik menedéket, biztonságot keresve kelnek át határokon,
ha másért nem, azért, mert előfordulhat,
hogy a közeljövőben nekünk vagy szeretteinknek kell gyakorolnunk
az elvándorláshoz való emberi jogot.
Már most el kell kezdenünk felkészülni a világméretű vándorlásra.
A jelenség itt van a nyakunkon.
Városaink, közösségeink azonban nincsenek felkészülve.
Gazdasági rendszerünk, társadalmi rendszereink
csak arra vannak felkészülve, hogy hasznot húzzanak az elvándorlókból.
Ez több fázisban lezajló dzsentrifikációt, azaz lakosságcserélődést okoz,
emellett bünteti az emberek elköltözését
munkaerejük kizsákmányolása
és kriminalizálás révén.
A tengerszint várható emelkedése miatt végbemenő dzsentrifikációt láthatunk
például Miamiban:
a vízparttól távol tartott közösségeket
most a környék megdrágításával kiszorítják a magasan fekvő negyedekből,
ahová eredetileg elhelyezték őket,
mivel a parton élő emberek költöznek oda.
Az ott lakóknak menniük kell, el kell hagyniuk
társadalmi és gazdasági környezetüket, melyre szükségük lenne a túléléshez.
Dzsentrifikáció megy végbe egy éghajlati katasztrófa után is,
amikor tömegek hagynak el egy környéket
meghatározatlan időre,
majd azt látjuk, hogy mások költöznek oda.
Klímaváltozással összefüggő dzsentrifikáció az is,
amikor a megrongálódott házakat "környezetbarát" módon állítják helyre –
így viszont drágábbak,
és általában megfizethetetlenek a visszatérni kívánó fekete, színes bőrű,
szegény rétegek számára.
A bérleti díjakban vagy a lakásárakban bekövetkező árkülönbség
azt a különbséget jelenti, hogy valaki gyakorolhatja-e a jogát,
emberi jogát, hogy visszaköltözzön lakóhelyére saját közösségével,
vagy kénytelen
a klímahatásoknak erősebben kitett,
olcsóbb helyre költözni,
egyedül.
A klímaválság sokkal súlyosabb téma,
mint a szén-dioxid-kibocsátás csökkentése,
és merőben más jellegű, mint a szélsőséges időjárás.
Jelenlegi világunk minden tekintetben átalakul.
A klímavándorlás csak egy kis szelete a valóságnak,
de továbbgyűrűző hatást fog előidézni
a partvidéki és a beljebb fekvő városokban egyaránt.
Mit tegyünk hát?
Van néhány ötletem.
(Nevetés)
Először is újra kell értelmeznünk, hogy mi a probléma.
A probléma nem a klímaváltozás.
A klímaváltozás egy gazdasági rendszer
legborzasztóbb tünete.
Ez a rendszer úgy épült fel,
hogy néhányan rátehessék a kezüket bolygónk és az emberiség minden kincsére,
a természeti erőforrásoktól kezdve
munkánk gyümölcséig.
Ez a rendszer idézte elő ezt a válságot.
(Taps)
Kellő bátorsággal el kell ismernünk, hogy túl sokat vettünk már el.
Nem hunyhatunk szemet afelett,
hogy az egész világnak kell megfizetnie
bolygónk szűk elitjének kiváltságos és kényelmes helyzetét.
Itt az ideje, hogy széles társadalmi rétegeket érintően
megreformáljuk a rendszert, melyben a túlzott fogyasztásösztönzés
globális egyenlőtlenséget okoz.
A kizsákmányoló társadalmi, politikai, gazdasági rendszereket
a Földet regeneráló,
az emberek szabadságát világszerte előmozdító rendszerekké kell átalakítani.
Arrogáns azt gondolni, hogy a technológia majd megment minket.
Önzés azt gondolni, hogy ezt az igazságtalan
és kizsákmányoló megközelítést tovább folytathatjuk ezen a bolygón,
és túl fogjuk élni.
(Taps)
Ahhoz, hogy túléljük emberi létezésünk következő időszakát,
át kell alakítanunk társadalmi és gazdasági rendszereinket
a kollektív ellenálló képesség növelése céljával.
A társadalmi átalakításának helyre kell állítania
a földeket
és az onnan eltávolított közösségeket,
melyeket generációk óta kriminalizálnak
és célpontokká tesznek.
Ezek a legsürgősebb feladatok.
Innen indulunk.
A társadalomnak új hozzáállást kialakítva az elvándorlást előnynek
és túlélésünk feltételének kell tekintenie,
nem pedig a kiváltságunkat fenyegető veszélynek.
A kollektív ellenálló képesség fogadóképes városok kialakítását jelenti,
amelyek lakhatást,
élelmet, vizet, orvosi ellátást
és rendőri zaklatásoktól mentes szabadságot biztosítanak
mindenki számára,
függetlenül, hogy kik ők,
és honnan jöttek.
Mit jelentene, ha most kezdenénk el felkészülni a klímavándorlásra?
Nagy kiterjedésű vagy hanyatlófélben lévő városok lehetőségnek tekinthetnék
igazságosságon és méltányosságon nyugvó szociális infrastruktúra felépítésére.
Pénzt fektethetnénk állami kórházakba,
hogy felkészülhessenek arra,
ami a klímavándorlással együtt jár,
ideértve a veszteséggel és áttelepüléssel járó traumát.
Több időt kell szánnunk az igazságosságra,
de nem átmeneti előnyökért,
nem a költségvetési lyukak befoltozásáért,
hanem hosszú távú változás eléréséért,
az igazságosság előmozdításáért.
Már most tehetünk ezért, igen!
A Katrina hurrikán után
egyetemek és középiskolák szerte az USA-ban befogadtak diákokat,
segítettek nekik, hogy zökkenőmentesen befejezhessék a félévüket, tanévüket.
Azok a diákok most közösségünk hasznos tagjai,
és erre van szüksége közösségeinknek, vállalkozásainknak, intézményeinknek,
hogy felkészülhessenek.
Mégpedig most!
Ha tárgyilagosabban közelítjük meg a problémát,
és igazságosabban alakítjuk át társadalmi rendszereinket,
csupán az lesz a dolgunk, hogy visszataláljunk gyökereinkhez,
és visszatérjünk a legősibb erőhöz.
Ez szükségszerűen azt jelenti, hogy meg kell tanulnunk követni –
nem biodíszletként használni, nem idegennek tekinteni, nem eltávolítani
a helyi társadalmak vezetőit,
hagyományos kultúráját.
Azt jelenti, hogy tiszteletben tartjuk az ökológiai egyenlőség,
az éghajlati igazságosság és az emberi jogok normáit;
ez az alap, a sztenderd,
a kiindulópont,
ahová új társadalmunknak el kell jutnia.
Mindez megköveteli, hogy felismerjük az erőt, mely nagyobb nálunk,
és az életet, mely tovább tart a miénknél.
Megköveteli, hogy higgyünk olyan dolgokban,
amelyeket kiváltságunkból eredően látnunk sem kell.
Tisztelnünk kell a természet jogait.
Mindenkire ki kell terjesztenünk az emberi jogokat.
Át kell alakulnunk pazarló,
individualista társadalomból olyanná,
amely az egész emberiség hosszú távú jövőjét nézi,
máskülönben nem fog sikerülni.
Látnunk kell, hogy a legjobbjaink is csak kallódnak egy igazságtalan rendszerben,
és el kell ismernünk,
hogy az egyetlen mód az önök túlélésére,
ha kitaláljuk,
hogyan érjük el, hogy mindannyian osztozzunk a szabadságban.
Jó hír,
hogy elődeink erősek voltak.
Olyan népből valók vagyunk, aki így vagy úgy
túléltek mindent ez idáig, és most itt lehetünk.
Ez elég ok arra, hogy küzdjünk.
És fogadják el dél-louisianai barátjuktól:
a legnehezebbek azok a küzdelmek, amelyek ünneplésre adnak okot.
Tegyük széppé új fejezetünket ezen a bolygón,
és miközben ezen dolgozunk,
tegyük igazságossá és méltányossá mindenki számára.
Meg tudjuk csinálni!
Meg tudjuk csinálni,
mert muszáj.
Muszáj, mert máskülönben elveszítjük bolygónkat,
és elveszítjük önmagunkat.
A munka itt kezdődik el.
A munkát együtt kezdjük el.
Ez az én ajánlatom.
Köszönöm, hogy elfogadják. Merci.
(Taps)