Tukaj sem, da bi govoril o podnebnih spremembah,
ampak v resnici nisem okoljevarstvenik.
V resnici, nikoli se nisem videl kot osebo, ki je povezana z naravo.
Še nikoli nisem kampirat, nikoli nisem šel na pohod,
nikoli nisem niti imel domačih ljubljenčkov,
in živel sem celo svoje življenje v mestih.
Pravzaprav v samo enem mestu.
In čeprav imam rad izlete v naravo,
se mi je vedno zdelo, kot da se dogajajo nekje drugje,
daleč stran,
ker je moderno življenje trdnjava proti naravnim silam.
Z drugimi besedami,
kot vsi ostali ki sem jih poznal,
sem živel svoje življenje samozadovoljen
in zaveden
glede grožnje o globalnem segrevanju.
Za katerega sem mislil; da se dogaja počasi,
da se dogaja nekje daleč,
in da predstavlja le skromno grožnjo trenutnemu načinu življenja.
In v vsaki od teh točk,
sem se zelo, zelo motil.
Večina ljudi, ki pripoveduje zgodbe o globalnem segrevanju,
govori zgodbe o prihodnosti.
Ko sem jaz počel to, sem rekel
"Po navedbah OZN, če se ne spremenimo smeri
do konca stoletja
bomo verjetno dosegli približno štiri stopinje Celzija ogrevanja."
To bi pomenilo, kot verjamejo nekateri znanstveniki,
dvakrat več vojn,
pol manj hrane,
globalni BDP morda 20 odstotkov manjši kot brez podnebnih sprememb.
To je globlji vpliv kot ga je imela Velika depresija,
in bil bi trajen.
Toda učinki se dejansko dogajajo veliko hitreje kot 2100.
Ocenjuje se, da do leta 2050,
bodo mnoga velika mesta v južni Aziji in na Bližnjem vzhodu,
imela tako vroča poletja, da tam ne bo mogoče živeti.
To so mesta, ki so danes dom 10, 12, 15 milijonom ljudi.
In samo v treh desetletjih,
se ne bomo mogli več sprehajati po njih
ne da bi tvegali toplotni udar ali morebitno smrt.
Naš planet je trenutno 1.1 stopinje Celzija toplejši
kot je bil pred industrializacijo.
To se mogoče ne sliši veliko,
vendar nas v resnici postavlja v celoti zunaj okna temperatur,
ki zajemajo vso človeško zgodovino.
To pomeni, da vse kar nam je bilo kdaj znano kot vrsti,
evolucija človeka,
razvoj agrikulture,
razvoj prvih civilizacij,
in razvoj moderne civilizacije in industrijske civilizacije,
vse kar vemo o sebi kot biološka bitja,
kot socialna bitja, kot politična bitja,
vse to je rezultat podnebnih razmer
ki jih že imamo za sabo.
Je kot da smo pristali na povsem drugem planetu,
s povsem drugačnim podnebjem.
In mi bomo morali ugotoviti,
kaj iz civilizacije, v kateri smo živeli do sedaj,
lahko obdržimo v teh novih pogojih,
in kaj ne moremo.
In od tu se bodo stvari še poslabšale.
Zelo dolgo časa
smo mislili da so podnebne spremembe počasna saga.
Začele so se z industrijsko revolucijo,
in mi naj bi počistili
nered, ki so ga zapustili naši stari starši,
zato, da se vnukom ne bo treba ukvarjati s posledicami.
Bila je zgodba stoletji.
V resnici je polovica vseh emisij,
ki so bile kdaj proizvedene z gorenjem fosilnih goriv,
v celotni zgodovini človeštva,
so bile proizvedene v samo zadnjih 30 letih.
To je odkar je Al Gore objavil svojo prvo knjigo o segrevanju.
To je odkar je OZN ustanovil organ za podnebne spremembe, IPCC.
Od takrat smo naredili več škode
kot skozi vsa stoletja, celo tisočletje pred tem.
Imam 37 let,
kar pomeni da moje življenje zajema to celotno zgodbo.
Ko sem se rodil, se je zdelo podnebje planeta stabilno.
Danes,
smo na robu katastrofe.
Podnebna kriza ni zapuščina naših prednikov.
Je delo ene, same generacije.
Naše.
To vse morda zveni kot slaba novica.
Kar je, res slaba novica.
Vendar vsebuje tudi, vsaj tako mislim,
nekaj dobrih novic, vsaj relativno gledano.
Ti vplivi so grozljivo veliki.
Vendar pa so tudi, mislim, razburljivi.
Ker so na koncu odsev
koliko moči imamo čez podnebje.
Če pridemo do teh peklenskih scenarijev,
bo zato, ker smo jih mi ustvarili,
zato, ker smo se odločili, da se zgodijo.
Kar pomeni, da se lahko odločimo, da se zgodijo tudi drugi scenariji.
Zdaj se to morda zdi preveč rožnato, da bi verjeli,
in politične ovire so v resnici ogromne.
Ampak gre za preprosto dejstvo,
glavno gonilo globalnega segrevanja je človeško delo:
Koliko ogljika spravimo v ozračje.
Naše roke so nad temi vzvodi.
In mi lahko napišemo samo zgodbo o podnebni prihodnosti planeta.
Ne le lahko - ampak to že počnemo.
Ker je nedelovanje, nekakšno delovanje,
bomo to zgodbo napisali sami ali nam je všeč ali ne.
To ni samo neka zgodba,
vsi držimo prihodnost planeta v naših rokah.
To je vrsta zgodbe, ki jo lahko prepoznamo iz mitologije
in teologije.
Ena sama generacija,
ki je postavila prihodnost človeštva na kocko,
je zdaj dolžna zagotoviti novo prihodnost.
Kako bi to izgledalo?
Lahko bi pomenilo sočne panele postavljene po planetu,
resnično, kamorkoli bi pogledal.
To bi lahko pomenilo, če bi se razvila boljša tehnologija,
bi jih verjetno potrebovali celo v manjšem obsegu,
ker je bilo ocenjeno, da že delež puščave Sahara
absorbira zadosti energije za zadostitev energetskih potreb celotnega sveta.
A verjetno bi potrebovali novo električno omrežje,
takšnega, ki ne izgubi dve tretjini svoje moči skozi toploto,
kot je to danes v ZDA.
Lahko bi uporabili še jedrsko energijo, morda,
čeprav bi moral biti v celoti drugačna vrste jedrske energije,
ker današnja tehnologija ni stroškovno konkurenčna
z obnovljivo energijo, katere stroški tako hitro padajo.
Potrebovali bi novo vrsto letal,
ker mislim, da ni praktično,
da bi se ves svet odpovedal letalskemu potovanju,
še posebej sedaj, ko si globalni jug,
prvič na splošno, lahko takšna potovanja privošči.
Potrebujemo letala, ki ne bodo proizvajala ogljika.
Potrebujemo novo vrsto kmetijstva.
Ker ne moremo pričakovati od ljudi, da se odpovedo mesu in postanejo vegani.
To pomeni nov način gojenja goveda
Ali morda na star način,
saj že vemo, da tradicionalne pastirske prakse,
lahko spremenijo živinorejske kmetije
ki so nam je poznane kot izvor ogljika, kjer nastaja CO2,
v ponore ogljika, kjer se ta absorbira.
Če imate raje tehnične rešitve,
morda lahko gojimo nekaj mesa tudi v laboratoriju.
Verjetno bi lahko tudi krmili prava goveda z algami,
ker to zmanjšuje njihove emisije metana za kar 95 ali 99 odstotkov.
Verjetno bi vse te stvari morali storiti,
saj kot pri vsakem vidiku te sestavljanke,
problem je preprosto preveč obsežen in zapleten,
da bi ga lahko reševali na kakršen koli posamezen način.
In ne glede na to koliko rešitev bomo uvajali,
se verjetno ne bomo mogli pravočasno razogljičiti.
To je grozljiva matematika, s katero se soočamo.
Ne bomo mogli premagati podnebnih sprememb,
lahko samo živimo z njimi in jih omejimo.
To pomeni, da bomo verjetno potrebovali,
neko količino negativnih emisij,
ki vzame ogljik iz atmosfere.
Milijarde novih dreves, morda trilijone novih dreves.
In cele plantaže strojev za zajemanje ogljika.
Morda industrija, ki bo dvakrat ali štirikrat večja
od današnjih naftnih in plinskih podjetji,
da popravimo škodo, narejeno s strani teh podjetij v zadnjih desetletjih.
Potrebovali bi novo infrastrukturo,
grajeno z drugačno obliko cementa,
ker danes, če bi bil cement država,
bi bila tretja največja onesnaževalka na Zemlji.
In Kitajska, vsaka tri leta porabi enako količino cementa
kot so ga ZDA uporabile v celem 20. stoletju
Mi bi morali graditi zidove in nasipe,
za zaščito tistih ljudi, ki živijo na obalnih predelih.
Mnogi so preveč revni da bi jih pričeli graditi danes,
zaradi česar to mora pomeniti konec ozke nacionalistične geopolitike,
ki nam omogoča, da vidimo trpljenje tistih, ki živijo drugje po svetu
kot nepomembno,
kadar si sploh to priznamo.
Ta boljša prihodnost ne bo lahka.
Toda edine ovire so človeške.
To morda ni v veliko tolažbo,
če veste, kaj jaz vem o človeški brutalnosti in brezbrižnosti,
vendar vam obljubim, je boljše od alternative.
Znanost nas ne ustavlja, da stopimo v akcijo,
prav tako nas ne ustavlja tehnologija.
Imamo orodja da pričnemo z delom že danes.
Seveda imamo tudi orodja, ki jih potrebujemo za odpravo svetovne revščine,
epidemij
in tudi zlorab žensk.
Zato bolj kot nova orodja, potrebujemo novo politiko,
način, da premagamo vse te človeške ovire -
našo kulturo, našo ekonomijo
našo pristranskost do "status quo",
našo nezainteresiranost, da bi resno jemali karkoli, kar nas resnično prestraši.
Našo kratkovidnost.
Naš občutek lastnega interesa.
In sebičnost svetovnih bogatašev in oblastnikov,
ki kažejo najmanj spodbude, da bi karkoli spremenili.
Tudi oni bodo trpeli,
vendar ne toliko kot tisti z najmanj,
ki so storili najmanj za segrevanje
in so imeli najmanj koristi
od procesov, ki so nas pripeljali v to krizno točko,
vendar pa bo najbolj obremenjeni v prihodnjih desetletjih.
Nova politika
bi morala upravljati s tem bremenom,
določiti kam pade in kako močno.
To bi morala biti prioriteta današnjega časa.
Ne glede kaj naredimo, podnebne spremembe bodo spremenile moderni način življenja.
Nekaj toplote je že "zapečene" in neizogibne,
kar pomeni, da je nek delež trpljenja, prav tako neizogiben.
In tudi če sprejmemo dramatične ukrepe
in se izognemo nekaterim resnično grozljivim scenarijem,
bi pomenilo živeti na povsem drugem planetu.
Z novo politiko, z novo ekonomijo,
z novim odnosom do tehnologije
in z novim odnosom do narave,
cel nov svet.
Ampak razmeroma dober za življenje
Razmeroma uspešen.
In zelen.
Zakaj ne izberemo tega?
Hvala.
(aplavz).