Az éghajlatváltozásról szeretnék beszélni,
bár tulajdonképpen nem is vagyok környezetvédő.
Mi több, sose tekintettem magam nagy természetbarátnak.
Soha nem kempingeztem, soha nem túráztam,
még háziállatom sem volt soha.
Egész életemben városokban éltem,
valójában csak egy városban.
És bár szeretek a természetben kirándulni,
mindig úgy gondoltam, a klímaváltozás valahol máshol,
messze zajlik,
modern életünk pedig erődként véd bennünket a fenyegetéseivel szemben.
Más szóval,
mint nagyjából mindenki, akit ismerek,
önelégülten éltem,
és azzal ámítottam magam,
hogy a globális felmelegedés engem nem fenyeget.
Én úgy hittem, ez lassú folyamat,
tőlem kellő távolságban,
és csak elenyésző mértékben fenyegeti az általam folytatott életvitelt.
Minden tekintetben
igen nagy tévedésben voltam.
A legtöbben, ha éghajlatváltozásról beszélnek,
egy várható jövőképet vázolnak fel.
Ha ezt tenném, én is azt mondanám most:
“Az ENSZ szerint, ha nem változtatunk,
a század végére
nagyjából négy Celsius-fok melegedés várható.”
Egyes kutatók úgy hiszik,
mindez kétszer annyi háborúhoz,
fele annyi élelmiszerhez,
és 20%-os globális GDP-csökkenéshez vezethet, mint a klíma változása nélkül.
Ez még a nagy gazdasági világválság következményeinél is súlyosabb,
ráadásul maradandó változás.
És a hatásokkal már 2100 előtt számolni kell.
Becslések szerint 2050-től
Dél-Ázsia és a Közel-Kelet legnagyobb városainak többsége
nyaranta majdhogynem lakhatatlanul forróvá válhat.
Ezek a nagyvárosok ma 10, 12, 15 millió embernek adnak otthont.
És már három évtizeden belül,
talán sétálni sem lehet majd a szabadban
hőguta vagy akár a halál veszélye nélkül.
A bolygó ma 1,1 Celsius-fokkal melegebb,
mint az iparosodás előtt.
Bár ez nem hangzik soknak,
mégis teljesen kívül esik azokon a hőmérsékleti értékeken,
amelyek az emberiség történelme során a világot jellemezték.
Ez azt is jelenti, hogy minden eddig valaha ismert faj,
az ember evolúciója,
a mezőgazdaság fejlődése,
a kezdeti civilizációk,
a modern civilizáció, az ipari civilizáció kialakulása,
minden, amit az emberről
mint biológiai, társas- és politikai lényről tudunk,
annak a klímakörnyezetnek az eredménye,
melyet már magunk mögött hagytunk.
Mintha egy teljesen más bolygóra kerültünk volna,
teljesen más klímakörnyezetbe.
És most kell megértenünk,
hogy a magunkkal hozott civilizációból
mi tud fennmaradni az új körülmények között,
és mi nem.
A helyzet pedig még ennél is rosszabb lesz.
Hosszú időn keresztül azt tanították,
a klímaváltozás olyan, mint egy lassú folyású családregény.
Az ipari forradalommal kezdődött,
majd jöttünk mi, hogy feltakarítsuk
a nagyszüleink után maradt rendetlenséget,
hogy unokáink már ne küzdjenek ennek következményeivel.
Századokon átívelő történet volt ez.
A valóság azonban az, hogy a károsanyag-kibocsátás fele,
amely a fosszilis üzemanyagok égetéséből
az emberiség teljes történelme alatt keletkezett,
az utóbbi 30 év hagyatéka.
Vagyis amióta Al Gore kiadta első könyvét a felmelegedésről.
Amióta megalakult az ENSZ Éghajlatváltozási Kormányközi Testülete.
Azóta több kárt okoztunk,
mint a korábbi évszázadok, sőt, évezredek alatt összesen.
Most 37 éves vagyok,
azaz az én életem magába foglalja ezt az egész történetet.
Születésemkor a bolygó éghajlata stabilnak tűnt.
Ma
a katasztrófa szélén állunk.
A klímaválság nem őseink hagyatéka.
Egyetlen generáció munkája.
A mi generációnké.
Ez talán rossz hírnek hangzik.
Az is. Valóban szörnyű hír.
De úgy hiszem,
ez jó hír is egyben – legalábbis viszonylag.
A hatások ijesztően súlyosak.
Mégis úgy gondolom, izgalmasak is egyben.
Mert tulajdonképpen azt tükrözik vissza,
milyen nagy mértékben tudjuk befolyásolni az éghajlatot.
Ha eljutunk a pokoli végkifejletig,
a saját tetteinknek köszönhetjük majd,
mert a saját választásunk vezet majd oda.
Ez azt is jelenti, hogy magunk dönthetünk arról, mit is akarunk elérni.
Ez talán túl szép, hogy igaz legyen,
hisz a politikai akadályok roppant nagyok.
De a képlet rendkívül egyszerű,
a globális felmelegedés elsődleges oka emberi tevékenység:
a karbonkibocsátás mértéke.
Ez viszont tőlünk függ.
Ezért mi magunk írhatjuk meg a bolygó klímajövőjének történetét.
Nemcsak megírhatjuk, de most is azt írjuk.
És tekintve, hogy a tétlenség is egyfajta cselekedet,
mi magunk mozgatjuk ennek a történetnek a szálait, akár tetszik, akár nem.
Márpedig ez nem akármilyen sztori.
Mindannyiunk kezében ott van a bolygó jövője.
Ilyen történettel eddig csak a mitológiában
és a teológiában találkozhattunk.
Egyetlen generáció,
amely kétségessé tette az emberiség jövőjét,
most egy új jövő biztosítását kapta feladatául.
Hogyan is nézhet ki ez az új jövő?
Talán napelemsorok ölelik majd körbe a bolygót,
amerre csak a szem ellát.
Talán, ha jobb technológiát fejlesztünk ki,
nem is kell majd olyan széles körben ezeket telepíteni.
Becslések szerint ugyanis, a Szahara sivatag már egészen kicsi része is
a világ energiaigényének megfelelő napenergiát képes megkötni.
Szükségünk lesz új elektromos hálózatra is,
amely a hulladékhővel nem veszti el energiájának kétharmadát,
mint ahogy az ma történik az Egyesült Államokban.
Talán több nukleáris energiát is használhatunk,
bár ennek egész más jellegű atomenergiának kell lennie,
hiszen a mai technológia egyszerűen nem költséghatékony,
szemben a megújuló energiával, melynek költségei rendkívül gyorsan esnek.
Szükségünk lesz új repülőgépekre,
hiszen nem lenne igazán praktikus,
ha a világ letenne a légi utazásról,
különösképp most, hogy oly sok déli ország,
először képes ezt megfizetni.
Olyan repülők kellenek, melyeknek nincs karbonkibocsátása.
Új típusú mezőgazdaságra lesz szükség.
Hiszen nem várhatjuk el az emberektől, hogy ne egyenek húst, és vegánok legyenek.
Csak új állattartási eljárások kellenek.
De talán elég visszatérni a régi módszerekhez,
hiszen már tudjuk, hogy a hagyományos legeltetési gyakorlat
képes a marhatenyészeteket
CO2-termelő, úgynevezett karbonintenzív jellegűből
karbonnegatívvá változtatni, vagyis megkötni a CO2-t.
Vagy előnyben részesíthetnénk technikai megoldásokat,
és a húst részben laborban is előállíthatnánk.
A szarvasmarhákat pedig etethetnénk hínárral is,
mert az metánkibocsátásukat akár 90-95%-kal is csökkentheti.
Feltehetően az összes megoldást alkalmaznunk kell,
hiszen – ahogy a problémát alkotó részek önmagukban –
maga a probléma is túl kiterjedt és komplikált ahhoz,
hogy egyetlen csodafegyver kiutat jelenthessen.
Illetve akárhány megoldással állunk is elő,
valószínűleg nem fogjuk tudni időben biztosítani a karbonsemlegességet.
Ezzel a félelmetes képlettel állunk most szemben.
A klímaváltozást nem tudjuk megelőzni,
de együtt élhetünk vele, és gátat szabhatunk neki.
Ez azt jelenti, hogy szükségünk lesz
karbonnegatív megoldásokra is,
melynek segítségével az atmoszférából karbont vonhatunk ki:
milliárdnyi, talán billiárdnyi új fára,
több létesítményre olyan gépekkel, amelyek meg tudják kötni a karbont,
és egy, a ma működő olaj- és gáziparnál
akár kétszer vagy négyszer nagyobb ágazatra,
amely az utóbbi évtizedekben okozott károkat helyrehozhatja.
Új infrastruktúrára lesz szükség,
más típusú cementből,
mert ha a cementgyártás ország volna,
ma a világ harmadik legnagyobb károsanyag kibocsátója lenne.
Kína ma háromévente termel annyi cementet,
amennyit az USA a teljes 20. század alatt állított elő.
Tengeri falakat és védőgátakat kell építeni,
hogy megvédjük a tengerpartok mentén élőket,
kiknek többsége túl szegény, hogy ezt ma felépíthesse.
Ezért véget kell vetni a szűkre szabott nacionalista geopolitikának is,
amely lehetővé teszi, hogy a világ más tájain élők szenvedését
jelentéktelennek tekintsük,
ha egyáltalán tudomást veszünk róla.
Ezt a jobb jövőt nem lesz könnyű megvalósítani.
De az akadályok, emberi akadályok.
Ez talán nem megnyugtató,
ha önök is tudnak annyit az emberi brutalitásról és közömbösségről, mint én.
De azt ígérhetem, hogy ez a jobb alternatíva.
A természettudomány nem szab gátat a cselekedeteinknek,
ahogy a technológia sem.
Megvannak a szükséges eszközeink, hogy még ma nekiálljunk.
Persze, ahhoz is megvannak az eszközeink, hogy megszüntessük a szegénységet,
a világjárványokat
vagy a nők elleni erőszakot.
Ezért az eszközök mellett még inkább új politikára van szükség,
hogy valóban felülemelkedhessünk az ember támasztotta akadályokon:
kultúránkon, gazdaságunkon,
a jelenlegi állapot iránti elfogultságunkon,
azon, hogy nem vesszük komolyan azt, ami félelemmel tölt el bennünket.
Rövidlátásunkon.
Saját érdekeink érvényesítésén.
És a világ leggazdagabbjainak és legbefolyásosabbjainak önzésén,
akiknek legkevésbé fűződik érdekük ahhoz, hogy bármin is változtassanak.
Persze ők is szenvednek majd,
de korántsem olyan mértékben, mint akiknek a legkevesebb van,
akik a legkevésbé járultak hozzá a felmelegedéshez,
és akik legkevésbé profitáltak a folyamatokból,
amelyek ehhez a krízis ponthoz vezettek minket.
Mégis az eredmény leginkább őket terheli majd a következő évtizedekben.
Egy új politika
ennek a tehernek a kezelését,
vagyis azt, hogy ez kikre és milyen mértékben hárul,
korunk legfontosabb prioritásává emelheti.
Bármit is teszünk, a klímaváltozás változtatni fog modern életvitelünkön.
Bizonyos mértékű felmelegedés már adott és elkerülhetetlen,
ahogy, az ezzel járó szenvedés is feltehetően az.
Még akkor is, ha drámai beavatkozással
sikerül elkerülnünk néhány igen rémisztő következményt a legrosszabbak közül,
teljesen más bolygón fogjuk találni magunkat.
Új politika, új gazdaság mellett,
a technológiához és a természethez fűződő
megújult kapcsolattal,
egy teljesen új világban.
Mégis egy relatíve élhető,
virágzó,
zöld világban.
Miért ne erre essen a választás?
Köszönöm.
(Taps)