Ez a kép a nagyapámról és rólam készült
az 50-es évek közepén Sydney-ben.
Néhány évvel később, körülbelül 1959-ben
nagyapám békésen hunyt el az otthonában.
Háziorvosa mindvégig gondosan ápolta.
Ez az előadás a halálról és a haldoklásról szól.
Már késő elmenni. Az ajtók is zárva vannak.
(Nevetés)
De csak azoknak a nagyon idős embereknek a haláláról fogok beszélni,
akik természetes körülmények között érnek életük végére.
Vajon hogyan történhetett,
hogy a nagyapám békében halhatott meg otthon,
25 évvel később az édesanyám esetében viszont másként történt minden?
Később visszatérek még erre.
Az egyik ok az volt, hogy akkoriban egy orvosi táskában
nem volt sem több sem kevesebb, mint egy kórházban.
És ez nem is volt olyan rég.
Azok kerültek kórházba, akik betegek voltak,
de emellett szegények is.
Kaptak egy ágyat, és gondosan ápolták őket.
Néha jobban lettek, néha pedig nem.
Korabeli filmekben is láthatjuk,
hogy ha valaki megsérült az utcán, lelőtték vagy leszúrták,
a járókelők azt kiáltották: "Gyorsan, hívjanak orvost!"
Néhány évvel később pedig azt:
"Gyorsan, hívjanak mentőt!"
Mi változott a kórházban?
A hatvanas évek elején hatalmas technikai fejlődésnek lehettünk tanúi.
Csodálatos eljárásokkal alkothattunk képet minden egyes testrészünkről,
bonyolult műtéteket tudtunk elvégezni,
a testet pedig "ológiák"-ra osztottuk fel:
neurológia, kardiológia, gasztroenterológia és a többi.
Ugyanígy a sebészek is felosztották egymás között az emberi testet,
és különböző neveket adtak maguknak.
És ott volt természetesen az intenzív terápia.
Nagyapám halála után 25 évvel,
egy nagy londoni oktatókórházban dolgoztam intenzív terápiás szakorvosként.
Akkor még úgy gondoltam, bárkit életben tudok tartani, bármeddig.
Ez volt az intenzív terápia hajnala.
Úgy gondoltam, nincs határ, bármit megtehetünk.
És ez többé-kevésbé igaz is volt.
Ha volt egy viszonylag normálisan működő agy és máj,
minden mást működésben tudtam tartani.
Akkoriban hat ágy volt az intenzív osztályon.
Most olyan intenzív osztályon dolgozom, ahol negyven ágyunk van.
Egy beteg napi ellátása 4000 ausztrál dollár.
De nemcsak az ágyak száma változott,
hanem az intenzív osztályon kezelt betegek is.
Sokan túl vannak a hatvanon,
vannak 80-90 évesek is,
és többségüknek már nincs sok hátra.
Hogyan történt mindez?
Olyan ez ma, mint egy futószalag.
A nagyapám otthon lett beteg,
és egyértelmű volt, hogy otthon kezelik és ápolják.
Manapság, ha valaki otthon betegszik meg,
szinte mindig mentőt hívunk.
Nagyon ijesztő, ha súlyos beteg van a háznál.
A mentő beviszi a beteget a legközelebbi sürgősségi osztályra.
A sürgősségi osztályok mindig rendkívül túlterheltek.
Újraélesztik, stabilizálják a beteget,
és felkészítik a kórházi felvételre,
ahol aztán még betegebb lesz.
És itt vagyok én, a futószalag végén:
a sürgősségi osztályon várom a betegeket.
Ez a kép az édesanyámról, a testvéreimről és rólam készült.
Édesanyám története egészen más, mint nagyapámé.
Élete utolsó hat hónapjában
huszonkétszer került kórházba.
Egyszer sem mondták meg neki, pontosan mi a baja.
Senki nem mondta meg neki,
hogy ahogy az ember öregszik, az állapota romlani kezd,
és egyre betegebb lesz.
Választási lehetősége sem volt.
Egyszerűen beteg lett, és amint bevitték a kórházba,
ő is rákerült a futószalagra.
Ebben az esetben persze a fia voltam, nem az orvosa,
így nem avatkoztam bele ezekbe a döntésekbe.
Végül aztán egy nagyszerű orvos leült velünk, és azt mondta:
"Az édesanyja öreg és haldoklik,
hagyjuk békében elmenni."
Óriási megkönnyebbülés volt ez mindannyiónknak.
Megkönnyebbülés volt az édesanyámnak is.
Körülbelül 48 órával ezután
édesanyám csöndesen eltávozott.
Miben halt meg?
Mikor gyakornok voltam, még leírhattuk: "idős volt".
Ma ez már nem lehetséges.
Orvosi szakkifejezést kell megadnunk.
Például,
ha egy ember meghal, megáll a szíve,
így hát azt írjuk: "kardiovaszkuláris megbetegedés".
Így lett a kardiovaszkuláris megbetegedés
a leggyakoribb halálok manapság.
(Nevetés)
Számomra az volt a legnehezebb, hogy anyám folyton azt kérdezte:
"De mi a bajom, Ken?
Bárcsak megmondanák, mi a bajom,
akkor talán tudnának segíteni."
Nagyon nehéz ezt elmagyarázni.
Ha az ember megöregszik, beteg lesz.
Nagyon nehéz elmondani, mi is történik velünk ilyenkor.
A gyógyítás alapja a diagnózis.
Hat évig ezt tanuljuk:
hogyan állítsunk fel diagnózist.
Egy kizárólagos diagnózist.
A kórház nagyszerű hely azok számára,
akiknek egy bizonyos problémájuk van, amit meg lehet gyógyítani.
Viszont mikor megöregszünk,
krónikus betegségek és társbetegségek olyan együttesével állunk szemben –
hogy szakszerűen fogalmazzak –
melyek egy olyan problémává állnak össze,
aminek mindmáig nincs sem besorolása sem neve.
Én leginkább az "elgyengülés" szót szeretem,
mivel ez a páciens oldaláról közelíti meg a jelenséget.
Nem kellenek hozzá orvosi szakszavak.
Egyszerűen elgyengülés.
Idős embereket önök közül is biztosan sokan ismernek,
és tudják, milyen, mikor valaki elgyengül,
mikor egyre gyengébb lesz.
Ezt az elgyengülési skálát különösen szeretem a jó képek miatt.
Az egyestől indul:
ekkor, 60-70 évesen, még fittek vagyunk;
aztán fokozatosan gyengülni kezdünk,
egyre törékenyebbek leszünk,
míg végül eljutunk oda, hogy nem tudunk önállóan mozogni,
aztán még törékenyebbek leszünk.
Aztán tolószékbe kényszerülünk,
és végül már arra sem marad erőnk, hogy kikeljünk az ágyból.
Hiába a sok szakorvos, a gyógyszerek,
hiába minden orvostudományi csoda,
az időskori elgyengülés ellen nincs orvosság.
A TED előadások azonban nemcsak a problémákról szólnak,
hanem a megoldásokról is,
ezért szeretném elmondani önöknek azt is,
hogy mit teszünk a mi kórházunkban ennek érdekében.
Nem fejlett technikára és informatikai eszközökre gondolok.
Nem a puccos dolgokra.
Nagyon szerencsés vagyok, hogy olyan intézményben dolgozom,
ahol más szempontból közelítik meg ezt a kérdést.
Itt a beteg a legfontosabb, minden egyéb másodlagos,
és arra törekszünk, hogy még hatékonyabbak lehessünk.
Akár hiszik, akár nem,
a kórházakban dolgozó orvosok nagyon nehezen ismerik fel,
mikor az emberek életük vége felé közelednek.
Tudom, ez egészen hihetetlennek hangzik.
Ezért egy olyan eszköz kifejlesztésén dolgozunk, ami segít felismerni,
ha a páciensnek csak néhány hónapja, esetleg egy éve van hátra.
Ez az úgynevezett "kristály eszköz".
Nagyon egyszerű dologról van szó, akár a betegágy mellett is használható.
Olyan maguktól értetődő mutatók alapján működik,
mint az életkor, az elgyengülés foka és hasonlók.
Bármit teszünk is az orvostudományban,
ott a bizonytalanság.
A bizonytalanság az orvostudomány része.
Vegyünk például egy 20 éves, végstádiumban lévő, agydaganatos beteget:
az elvégzett vizsgálatok alapján a beteg menthetetlen.
Ilyenkor először...
a beteg azt szeretné tudni ilyenkor először,
hogy mennyi ideje van még hátra.
Így aztán a hasonló betegségben szenvedőktől begyűjtött adatok alapján
elmondhatjuk, hogy talán egy év,
lehet, hogy hat hónap.
Elképzelhető, hogy két év.
Kivételes esetekben esetleg három év,
de a betegség nem gyógyítható, és ez ellen nem tehetünk semmit.
Ugyanez igaz az idősekre.
Az adatok segíthetnek abban, hogy megtegyük a következő lépést.
Ehhez a következő lépéshez sem kell nagy tudomány.
De akár hiszik, akár nem,
az orvosok nagyon nem szeretnek az idősekkel a halálukról beszélni.
Nem tudom pontosan, miért van ez.
Azt követően, hogy felismertük, mivel állunk szemben,
türelmesen és őszintén elbeszélgetünk a beteggel.
Az ezt követő lépés is logikus,
de akár hiszik, akár nem, erre sem szokott sor kerülni:
megbeszéljük a betegekkel és a gondozóikkal, mik a lehetőségeik.
Őszintén meg kell beszélnünk, milyen életkilátásaik vannak,
mennyi ideig élhetnek még, és hogyan szeretnék eltölteni ezt az időt.
Lehet, hogy azt választják, hogy ki-bejárkálnak a kórházba.
Lehet, hogy azt kérik, vessük őket alá a lehető legagresszívabb terápiának,
de ekkor legalább valós információk alapján,
ők maguk hozzák meg ezeket a döntéseket.
Sokan viszont
egyáltalán nem akarnak kórházi kezelést,
amint megtudják, hogy nincs már sok idejük hátra.
Az amerikai, ausztrál és egyesült királyságbeli betegek
közel 70 százaléka
inkább az otthonában szeretne meghalni.
Ez viszont ellentmond annak,
hogy az emberek 70 százaléka mégis kórházban hal meg.
Ez tehát egy határozott ellentmondás,
ami erősíti a tényt,
hogy nem beszéljük meg ezt a betegekkel megfelelő módon.
Hosszútávon nem a kórházak jelentik a megoldást.
Hosszútávon azt tudom például elképzelni,
hogy kapjanak a családorvosok nagyobb szerepet az idősgondozásban,
az idősek éljenek az egészségügyi önrendelkezés lehetőségével.
Addig kell átgondolniuk mindezt, amíg tehetik:
beszéljék meg a szeretteikkel, és foglalják írásba.
Emellett biztosítanunk kell a forrásokat és a támogatást azoknak,
akik otthon szeretnének meghalni,
hogy megfelelően láthassák el őket.
Szükség van tehát gondozói hálózatra.
Szeretném most kissé provokatív módon azt mondani,
hogy egy idős ember utolsó hónapjai
orvosi szempontból nem jelentenek kihívást.
Ha fájdalmuk vagy kényelmetlenségük van, akkor természetesen igen.
De az esetek többségében elég a közösségi támogatás:
elég, ha gondozókat biztosítunk,
ha gondoskodunk arról, hogy az otthonuk tiszta, van mit enniük,
hogy rendesen megmosdatják őket,
és az ehhez hasonlók.
Ez nem igazán egészségügyi vagy orvosi probléma.
Az időseket megfosztottuk a békés elmúlástól.
A betegeket szerveik szerint osztottuk fel,
és ki-ki ezeket a szerveket próbálja szépen behangolni.
Olyan ez, mint a szülés volt az 50-es, 60-as években:
ennek a szépségét is elvették.
A vajúdó nőt bevitték a kórházba,
kikötözték a lábait, kivették belőle a babát,
aztán elvitték a többi baba közé,
az apáknak nem engedték, hogy a feleségükkel lehessenek,
sem azt, hogy megfoghassák a babát.
Ez volt a kórházi szülések rendje
az 50-60-as években.
Most valami hasonló történik az idősek esetében is.
Legtöbben ilyen körülmények között halunk meg:
körülvesz minket a csúcstechnológia,
saját szakterületükön nagy tapasztalattal bíró,
jó szándékú emberek gondoskodnak rólunk.
Szinte napi rendszerességgel
hallunk orvosi csodákról,
és mindez nagyon izgalmas.
Halljuk, mire képes az egészségügy, és a modern orvostudomány,
de arról viszont nem sokat, hogy mi az, amire nem képes.
Sokkal őszintébbeknek kell lennünk azzal kapcsolatban,
hogy a modern orvoslásnak vannak korlátai.
Ritkán telik el nap úgy, hogy vizitkor ne hallanám valamelyik kollégámtól:
"Csak ilyen helyzetbe ne kerüljek soha!"
Ez tehát az egyik legfontosabb döntésünk az életben.
Fontos hogy eldönthessük, hogyan kívánunk kilépni a világból.
Köszönöm.
(Taps)