Chris Anderson: Dr. Jane Goodall, üdvözlöm.
Jane Goodall: Köszönöm.
Azt hiszem, nem lenne teljes az interjú,
ha nem osztanánk meg, hogy Mr. H is velem van,
hiszen mindenki ismeri őt.
CA: Helló, Mr. H.
TED-előadásában 17 évvel ezelőtt
ön figyelmeztetett minket a természet kiszorításának veszélyeiről.
Nem érzi úgy, hogy a jelenlegi vírusjárvány
bizonyos értelemben talán a természet bosszúja?
JG: Nagyon, nagyon egyértelmű, hogy ezek a zoonotikus betegségek,
mint a korona, a HIV/AIDS
és mindenféle egyéb megbetegedés, melyeket állatoktól kapunk el,
részben a környezet lerombolásához vezethetők vissza,
hiszen ahogy az állatok veszítenek életterükből,
összezsúfolódnak, és emiatt egy adott gazdafajban előforduló vírus,
amely talán több száz évig is harmóniában élt a gazdafajon belül,
egy új fajra terjedhet át,
ráadásul az állatok közvetlenebb kapcsolatba kerülnek az emberekkel is.
Egy ilyen vírussal megfertőződött állat révén
fennáll a lehetőség, hogy a vírus emberre is átterjedjen,
és új betegség alakuljon ki, mint a COVID-19.
Mindemellett,
az állatokat egyáltalán nem becsüljük meg.
Vadászunk rájuk,
leöljük, megesszük őket,
kereskedünk velük,
Ázsiában vadállatpiacokon árusítjuk őket,
ahol borzasztó körülmények között, szűk ketrecekben tartják őket,
és az emberek megfertőződnek a vérük, vizeletük, ürülékük révén,
melyek tökéletes közeget biztosítanak
a vírus állatról állatra vagy állatról emberre terjedéséhez.
CA: Szeretnék egy kicsit visszamenni az időben,
mert olyan rendkívüli az ön története.
A 1960-as évekre jellemző, vitathatatlanul szexistább gondolkodás ellenére
önnek mégis sikerült kitörni,
és a világ egyik vezető kutatójává vált.
Bámulatos részleteket tárt fel a csimpánzok életéről,
sok egyéb közt az eszközhasználatukról.
Mit gondol, mi volt önben az,
ami lehetővé tette ezt az áttörést?
JG: Tulajdonképpen születésemtől fogva szeretem az állatokat,
és a legfontosabb, hogy édesanyám nagyon támogató volt.
Nem volt dühös, amikor földigilisztákat talált az ágyamban,
csak annyit mondott, jobb helyen lesznek a kertben.
És nem lett mérges, amikor eltűntem négy órára,
és a rendőrséget hívta, míg én a csirkeólban ültem,
mert senki nem akarta elmondani, hol a lyuk, ahonnan kijön a tojás.
Nem ábrándoztam arról, hogy kutatóvá váljak,
mert a nők nem foglalkoztak ilyesmivel.
Sőt mi több, akkoriban férfiak se foglalkoztak ezzel.
Mindenki ki is nevetett anyukámon kívül,
aki azt mondta: "Ha tényleg ezt szeretnéd, dolgozz nagyon keményen,
használj ki minden lehetőséget,
és ha nem adod fel, megtalálhatod a módját."
CA: Senki másnak nem sikerült
olyan mértékben elnyerni a csimpánzok bizalmát, ahogy önnek.
Visszatekintve, melyek voltak a legizgalmasabb pillanatok,
illetve mi az, amit az emberek még mindig nem értenek a csimpánzokkal kapcsolatban?
JG: Ugye azt mondja: "Láttam, amit más nem,
elnyertem a bizalmukat."
Valójában senki sem próbálta.
Tényleg.
Gyakorlatilag ugyanazokat a technikákat alkalmaztam,
melyekkel gyerekként az otthonom körül is tanulmányoztam az állatokat.
Csak ültem türelmesen,
nem próbáltam túl gyorsan túl közel jutni,
de borzasztó volt, mert a pénz csak hat hónapra volt elegendő.
Képzelheti, milyen nehéz volt pénzt szerezni
egy fiatal lánynak végzettség nélkül,
hogy menjen és valami olyan furcsa dolgot tegyen, mint üldögélni az erdőben.
És tudja, végül
egy amerikai filantróptól kaptuk meg a hat hónapra elegendő pénzt,
és tudtam, hogy idővel a csimpánzok bizalmukba fogadnak,
de lesz-e elég idő?
És a hetek hónapokká nyúltak, majd végül, nagyjából négy hónap után,
az egyik csimpánz elkezdte levetkőzni a félelmét.
Ő volt az, akit az egyik alkalommal láttam.
Még mindig nem voltam nagyon közel, de volt távcsövem, és láttam,
hogy a termeszek kihalászásához eszközöket készít és használ.
És bár nekem nem volt nagy meglepetés,
mert olvastam arról, hogy a fogságban élő csimpánzok mire képesek,
de tudtam, a természettudomány szerint
az emberek és csak az emberek használnak és készítenek eszközöket.
És azt is tudtam, mennyire izgatott lesz [Dr. Louis] Leakey.
Ez a megfigyelés tette lehetővé,
hogy a National Geographichez forduljon,
ahol azt mondták: "Rendben, biztosítjuk a kutatás támogatását",
és elküldték Hugo van Lawick fényképészt és filmkészítőt,
hogy rögzítse, amit láttam.
Sok kutató nem akarta elhinni az eszközhasználatot.
Sőt, egyikük azt is mondta, biztosan én tanítottam a csimpánzokat.
(Nevetés)
Mivel nem tudtam a közelükbe kerülni, egy csoda lett volna.
Akárhogy is, Hugo filmjének
és a csimpánzok viselkedéséről szóló leírásaimnak köszönhetően
eljött az idő, hogy a kutatók változtassanak véleményükön.
CA: Azóta számos más felfedezés is
közelebbi rokonságba emelte a csimpánzokat az emberekhez, mint ahogy azt hittük.
Azt hiszem, volt egy alkalom, amikor azt mondta, van humorérzékük.
Látta ennek kifejeződését?
JG: Látni lehet, amikor játszanak,
és egy nagyobb játszik egy kisebbel,
és egy ágat üldöznek egy fa körül.
Akárhányszor a kicsi majdnem eléri,
a nagyobb elhúzza,
és a kicsi elkezd sírni,
a nagy pedig nevet.
Hát így van ez.
CA: Aztán egy sokkal aggasztóbb dolgot is megfigyelt,
amikor csimpánzbandák,
törzsek, csoportok brutálisan erőszakosak voltak egymással.
Kíváncsi vagyok, azt hogyan dolgozta fel.
Nem volt lehangoló az ön számára,
mivelhogy rokonaink?
Nem keltette önben azt az érzést,
hogy az erőszakosság az emberszabásúak mindenkori tulajdonsága?
JG: Hát egyértelműen bennük van.
Az én első találkozásom, ahogy én hívom, az emberi gonoszsággal
a háború lezárása
és a holokausztot ábrázoló képek voltak.
És tudja, nagyon megrendítettek.
Megváltoztattak.
10 éves voltam akkor, azt hiszem.
És amikor rájöttem,
hogy a csimpánzoknak létezik ez a sötét, brutális oldaluk,
úgy gondoltam olyanok, mint mi, csak kedvesebbek.
És akkor rájöttem, hogy jobban hasonlítanak ránk,
mint gondoltam.
Akkoriban, a 70-es évek elején
különös módon
sokat foglalkoztak azzal,
hogy az agresszió vajon belülről fakad, vagy tanult dolog.
Politikai kérdéssé is vált.
Nem is tudom, tényleg furcsa idők jártak,
és ott voltam én, aki az állította:
"Nem, azt gondolom, az agresszió egészen biztosan
az örökölt viselkedési minták közé tartozik."
Megkérdeztem egy igen nagyra becsült kutatót, hogy mit gondol valójában,
mert a "tiszta lappal indulunk" vonalat képviselte,
miszerint az agresszió tanult,
és azt mondta: "Jane, inkább nem akarok beszélni arról, mit gondolok valójában."
Az nagyon ledöbbentett a természettudományt illetően.
CA: Engem arra tanítottak, hogy a világ ragyogó és csodás dolgokkal van tele.
Tudja, számos csodálatos filmet láttam pillangókról, méhekről, virágokról,
a természet pompás tájként való ábrázolásáról.
Sok természetvédő azon az állásponton van:
"Igen, a természet tiszta, szép, az emberek pedig rosszak",
de aztán ott vannak a megfigyelések,
melyek, ha a természet részeit közelebbről megvizsgáljuk,
egészen őszintén, igen ijesztőek.
Ön hogyan gondolkodik a természetről,
és mi hogyan gondolkodjunk a természetről?
JG: A természet
valahol az evolúció teljes spektruma.
És van valami az érintetlen helyekben.
Afrika márpedig nagyon érintetlen volt, amikor fiatal voltam.
És mindenhol voltak állatok.
Sosem szerettem a tényt, hogy az oroszlánok ölnek,
de muszáj nekik, úgy értem, ez a dolguk,
mert ha nem ölnének, meghalnának.
A nagy különbség köztünk és köztük, azt hiszem,
hogy ők azért teszik, amit tesznek, mert nekik azt kell tenni.
Mi viszont meg tudjuk tervezni tetteinket.
És a terveink nagyon mások.
Eltervezhetjük, hogy kivágunk egy teljes erdőt,
mert el akarjuk adni a fát,
vagy mert szeretnénk még egy bevásárlóközpontot építeni,
vagy ilyesmi.
Azaz, mi emberek, a természetet rombolásával és hadviselésünkkel
gonoszságra vagyunk képesek, mert kényelmesen ülve,
tőlünk távol élő emberek kínzását is meg tudjuk tervezni.
Ez gonosz.
A csimpánzok háborúzása primitív,
tudnak nagyon agresszívek lenni,
de az csak pillanatnyi.
Elkapja őket egy érzés.
És reagálnak arra az érzésre.
CA: Tehát megfigyelése szerint a csimpánzok nem olyan kifinomultak,
hogy rendelkeznének azzal az emberi szuperképességgel -
ahogy néhány ember szereti megfogalmazni -,
aminek segítségével fejben nagy részletességgel tudjuk szimulálni a jövőt,
hosszú távú terveket tudunk szőni,
és egymást bátorítani is tudjuk a hosszú távú tervek megvalósításában.
Ez pedig még annak is, aki ilyen sok időt töltött a csimpánzokkal,
alapvetően más készséghalmaznak tűnik,
amiért felelősséget kell vállalnunk,
és bölcsebben kell élnünk vele, mint ahogy azt tesszük.
JG: Igen, és én úgy gondolom -
persze nagyon sok vita van erről -,
de az számomra tény, hogy mi alakítottuk ki azt a fajta kommunikációt,
amit most mi is alkalmazunk.
Mert nekünk vannak szavaink -
persze az állatok kommunikációja sokkal kifinomultabb,
mint azt korábban hittük.
A csimpánzok, gorillák és orangutánok
meg tudják tanulni a siketek jelnyelvét.
Mi viszont a nyelvünket beszélve növünk fel.
Így tudok mesélni olyan dolgokról, amiről önök soha nem hallottak.
A csimpánzok ezt nem tudják.
És gyermekeinket mi absztrakt dolgokra is meg tudjuk tanítani.
A csimpánzok ezt nem tudják.
Tehát igen, a csimpánzok egy csomó okos dolgot tudnak csinálni,
ahogy az elefántok, varjak és polipok is,
de mi rakétákat tervezünk, melyek más bolygókig is eljutnak,
és kicsi fényképező robotokat,
és kialakítottuk ezt a különleges technikát,
hogy egymástól távol is tudunk beszélgetni.
Fiatal koromban, amikor felnőttem,
nem volt TV, nem voltak mobiltelefonok,
nem voltak számítógépek.
Annyira más világ volt.
Volt egy ceruzám, egy tollam, egy jegyzetfüzetem, és ennyi.
CA: Visszatérnék a kérdésre a természetre vonatkozólag,
mert erről sokat gondolkozom,
és ha őszinte akarok lenni, küszködök is vele.
Az ön munkájának nagy részét, és oly sok ember munkáját, akit tisztelek,
az a szenvedélyes törekvés hatja át, hogy a természet ne menjen tönkre.
Lehetséges-e, egészséges-e és elengedhetetlen-e is talán,
hogy elfogadjuk: a természet számos tekintetben
félelmetes,
és egyszerre - nem is tudom - lenyűgöző,
ami abból is adódik, hogy megvan benne a félelmetessé válás lehetősége,
ugyanakkor lélegzetelállítóan gyönyörű.
Belátjuk-e, hogy nem lehetünk önmagunk, mert a természet részei vagyunk,
ezért teljesek sem lehetünk anélkül,
hogy valamilyen formában elismerjük azt.
Segítsen nekem a megfogalmazással, Jane, hogy is kell ennek a kapcsolatnak kinézni.
JG: Azt gondolom, az egyik probléma, hogy az intellektusunk fejlődésével
a környezetünket egyre inkább
saját magunk hasznára alakítjuk,
szántásokat létrehozva, gabonát termesztve ott,
ahol erdő vagy fás vidék volt.
És tudja - persze nem fogok most ebbe belemenni -,
de képesek vagyunk a természet átformálására.
És ahogy egyre inkább beköltöztünk a városokba,
egyre inkább hagyatkozunk a technológiára,
sok ember igen távol érzi magát a természettől.
Több száz, több ezer gyermek
belvárosban nő fel,
ahol a természet semmilyen módon nincs jelen.
Ezért olyan fontos most a mozgalom, hogy zöldebbé tegyük városainkat.
És tudja, kísérleteket végeztek -
azt hiszem Chicagóban, de nem biztos -,
mindenféle üres telken
a városnak egy igen veszélyes részén.
Néhányat ezek közül zölddé varázsoltak,
fákat, virágokat, bokrokat ültettek ezeken a telkeken.
És a bűncselekmények száma lecsökkent.
Aztán persze a többi telekre is ültettek fákat.
Tehát látszik - és tanulmányok is készültek, melyek rámutatnak -,
hogy nagy szükség van a zöld természetre
a gyerekek megfelelő pszichológiai fejlődéséhez.
De ahogy ön is mondja, a természet része vagyunk,
mégse becsüljük azt,
és ez nagyon rossz a gyermekeinknek
és a gyermekeink gyermekeinek,
hiszen a természetnek köszönhetjük a tiszta levegőt, a tiszta vizet;
a természet alakítja a klímát és az esőzést.
Nézzük meg, mit tettünk, nézzünk a klímaválságra.
Az mi vagyunk, mi tettük.
CA: Kicsit több mint 30 éve
a kutató munkát felváltva, ön elsősorban az aktivista mozgalom felé fordult.
Miért?
JG: Az 1986-os tudományos konferencián, melyre már PhD fokozattal érkeztem,
azt vizsgáltuk, mennyiben tér el a csimpánzok viselkedése - ha eltér -
különböző környezetben.
Afrika-szerte hat tanulmány készült.
Arra gondoltunk, jó lenne összehozni ezeket a kutatókat,
hogy megvizsgáljuk ezt,
ami lenyűgöző is volt.
De volt egy természetvédelemmel foglalkozó szekció,
és egy másik, amely a fogságban tartás változatainak körülményeit vizsgálta,
például az egészségügyi kutatásét is.
Ez a két szekció rendkívüli hatást tett rám.
A konferenciára kutatóként érkeztem,
és aktivistaként távoztam.
Nem egy döntés volt ez a részemről, csak valami történt legbelül.
CA: Az elmúlt 34 évben
fáradhatatlanul kampányolt, hogy harmonikusabb legyen
az ember és a természet kapcsolata.
Milyennek kellene ennek a kapcsolatnak lenni?
JG: Tulajdonképpen fel tudunk sorolni egy csomó problémát.
Az embereknek tér kell.
De azt hiszem, a probléma az,
hogy a jómódú társadalom
túl kapzsivá vált.
Őszintén, kinek van szüksége négy, nagy telkekkel körbevett házra?
Miért van szükség egy újabb bevásárlóközpontra?
És még sorolhatnám.
A rövid távú gazdasági előnyöket hajszoljuk,
a pénzt egyfajta istenként bálványozzuk,
miközben spirituális kötődésünk a természetes világgal elvész.
A rövid távú pénznyereséget, illetve hatalmat hajszoljuk
a bolygó egészségének
és gyermekeink jövőjének biztosítása helyett.
Úgy tűnik, ezek már nem érdekelnek bennünket.
Ezért soha nem fogom feladni a harcot.
CA: Munkája, különösen a csimpánzok védelme során
gyakorlattá vált az emberek aktív részvétele,
helyi emberek bevonása.
Bevált ez a módszer,
és mit gondol, ez létfontosságú is lehet,
ha sikeresek akarunk lenni a bolygó védelmében?
JG: Tudja, a híres konferencia után azt gondoltam,
jobban meg kell értenem,
miért tűnnek el a csimpánzok Afrikából, és mi történik az erdőkkel.
Ezért összeszedtem egy kis pénzt, és meglátogattam hat érintett országot.
Sokat tanultam a csimpánzok problémáiról,
a vadhúsért zajló vadászatról, az élőállat-kereskedelemről,
a csapdaállításról,
a növekvő lakosságról és nagyobb területigényükről
a terményeik, jószágaik és falvaik részére.
De megismertem azt a nyomorúságot is, mellyel oly sok embernek kell szembenézni:
a mélyszegénységet, az egészség és az oktatás hiányát,
a földjeik értékcsökkenését.
A fordulópont az lett, amikor elrepültem a kicsiny Gombe Nemzeti Park felett,
mely egykor az Afrika nyugati partvidékéig érő egyenlítői erdőöv része volt.
1990-ben
már csak egy kis szigetnyi erdőterületet jelentett, egy aprócska nemzeti parkot.
Körös-körül a dombok csupaszok voltak.
És ekkor hasított belém a felismerés.
Ha nem teszünk valamit,
hogy az emberek megtalálják a módját,
hogyan élhetnek környezetük elpusztítása nélkül,
meg se tudunk próbálkozni a csimpánzok megmentésével.
Így hát a Jane Goodall Intézet elindította a "Take Care" programot,
melyet "TACARE"-nek hívunk.
Ez a mi közösségi alapú természetvédelemi módszerünk,
ami teljesen holisztikus.
Ezzel a természetvédelem eszköztárát
a falubeliek kezébe adtuk,
hiszen a legtöbb vadon élő csimpánz Tanzániában nem védett területeken él,
hanem falvak erdőrezervátumaiban.
Így most már mérik erdőségeik egészségét.
Már értik, hogy az erdők védelme
nemcsak a vadállatok érdekében fontos,
de saját jövőjük érdekében is.
Mert szükségük van az erdőre.
És nagyon büszkék.
Az önkéntesek foglalkozásokra járnak,
megtanulják használni az okostelefont,
megtanulják az anyagokat platformra vagy felhőbe feltölteni.
Ezáltal minden átlátható.
A fák pedig visszatértek,
már nincsenek csupasz domboldalak.
Megállapodás született, hogy a Gombe körül pufferövezetet alakítanak ki,
aminek köszönhetően a csimpánzok erdőterülete már nagyobb, mint 1990-ben.
Erdőfolyosókat nyitnak meg,
hogy az elszórt csimpánzcsapatok vegyüljenek, megelőzve a beltenyészetet.
Tehát igen, bevált, és most már hat másik országban is működik.
Ugyanez.
CA: Ön mindig is ez a rendkívüli, fáradhatatlan hang volt világszerte,
rengeteget utazik,
beszédeket tart, embereket inspirál szerte a világban.
Honnan nyeri az energiát,
mi szítja önben a tüzet, hogy csinálja,
hiszen mindez rendkívül kimerítő.
A sok találkozás azzal a rengeteg emberrel
fizikailag is fárasztó,
mégis itt van ön, a mai napig is aktívan részt vállal.
Hogyan csinálja, Jane?
JG: Azt hiszem, makacs vagyok, nem szeretek semmit feladni,
nem fogom hagyni, hogy nagy cégek vezetői
tönkretegyék ez erdőségeinket,
hogy politikusok,
a korábbi elnökök által már kialakított védelmet eltöröljék -
tudja, kikről beszélek.
Ezért folytatom a harcot,
mert számomra fontos, és szenvedélyesen szeretem a vadvilágot,
szenvedélyesen szeretem a természetet.
Imádom az erdőket, fájdalmat okoz látni, ahogy tönkreteszik őket.
És szívből törődöm a gyerekekkel.
A jövőjüktől fosztjuk meg őket.
Nem fogom feladni.
Talán jó génekkel vagyok megáldva, ami egy ajándék,
a másik ajándék pedig, amit felfedeztem magamban,
a kommunikációs készségem,
legyen az írás vagy előadás.
Tudja,
ha ez a sok utazás felesleges lenne...,
de minden előadás alkalmával
vannak, akik odajönnek, és elmondják:
"Én már feladtam, de ön ihletet adott,
és ígérem, megteszem az én részem."
A fiatalok programja, a "Rügyek és Gyökerek"
most már 65 országban van jelen, és gyorsan bővül.
Öregek és fiatalok választanak
embereket, állatokat segítő, természetvédő programokat;
nekigyürkőznek és cselekednek.
Csillogó szemekkel néznek rám,
alig várják, hogy elmondhassák Dr. Jane-nek, mit tettek
a világ jobbá tételéért.
Hogyan okozhatnék nekik csalódást?
CA: Ha a bolygó jövőjére gondol,
mi aggasztja leginkább,
illetve mi a legaggasztóbb a jelenlegi helyzetben?
JG: A helyzet az, hogy nagyon kicsi az időablak, ami még rendelkezésünkre áll,
hogy a károk helyrehozásához
és a klímaváltozás lelassításához nekikezdjünk.
Azonban ez is egyre szűkül,
és láttuk, mi történik világszerte
a COVID-19 miatti lezárásoknak köszönhetően:
a városok felett kitisztult égbolt,
egyesek olyan tiszta levegőt szívhatnak, amilyet még soha,
láthatják az éjszakai csillagos eget,
amit korábban még igazán jól nem láthattak.
Tudja,
az aggaszt leginkább,
hogyan lehet elég embert mozgósítani.
Az emberek értik a helyzetet, de nem cselekednek.
Hogyan lehet elég embert cselekvésre bírni?
CA: A National Geographic épp most tűzte műsorára azt a rendkívüli filmet,
amely bemutatja az ön hat évtizedes munkáját.
A címe: Jane Goodall: A remény.
Mi a remény, Jane?
JG: A reményem,
a nagy reményem a sok fiatal.
Kínában például odajönnek hozzám, és azt mondják:
"Persze hogy törődöm a környezettel,
általánosban részt vettem a Rügyek és Gyökerek-ben."
Tudja, a Rügyek és Gyökerek program az értékeket őrzi,
és olyan lelkesek, amikor már látják a problémákat,
és van lehetőségük cselekedni az ügy érdekében:
kitisztítják a patakokat, emberségesen eltávolítják az invazív fajokat.
És annyi sok ötletük van.
Aztán itt az a rendkívüli intellektusunk.
Elkezdtük használni olyan technológiák kifejlesztésére,
melyek révén tényleg nagyobb harmóniában élhetünk majd.
Saját életünkben pedig
gondoljuk végig a mindennapi tevékenységeink következményeit.
Mit veszünk meg, az honnan érkezik,
hogyan készült?
Okozott-e kárt a környezetben, vagy állatokkal szembeni kegyetlenséget?
Azért olcsó, mert gyermekeket dolgoztattak?
Hozzunk etikus döntéseket.
Amit egyébként nem lehet megtenni, ha szegénységben él az ember.
Végül pedig a rettenthetetlen emberek,
akik a lehetetlennel is megküzdenek,
és nem adják fel.
Nem adhatjuk fel, ha ezek megvannak.
De persze van, ami ellen én nem tudom felvenni a harcot.
Nem tudok a korrupcióval harcolni.
Nem tudok a katonai hatalmakkal, diktátorokkal harcolni.
Tehát csak azt tehetem, amit meg tudok tenni,
és ha mindannyian megtesszük, amit megtehetünk,
az biztosan teljes egésszé válik, és előbb-utóbb felülkerekedik.
CA: Utolsó kérdés, Jane.
Ha van egy ötlet, egy gondolat, egy mag,
amit elültethetne a nézőkben,
mi lenne az?
JG: Ne feledjük, hogy minden nap, amit megélünk,
hatással vagyunk a bolygóra.
Nem tudjuk ezt kikerülni.
És hacsak nem mélyszegénységben élünk,
választhatunk, milyen hatást gyakorolunk.
Még szegénységben is van választás,
de jómódban még nagyobb a választási lehetőség.
Ha mindannyian etikus döntéseket hozunk,
akkor egy olyan világot hagyhatunk unokáinkra,
amely már nem is olyan kétségbeejtő.
Ez az, azt hiszem, amit mindenkinek mondanék.
Mert nagyon sokan értik, mi történik,
de tehetetlenek és reménytelenek; nem tudják, mit tehetnének,
ezért nem is tesznek semmit, és közönyössé válnak.
És az apátia nagyon veszélyes.
CA: Dr. Jane Goodall, bámulatos!
Szeretném megköszönni mindazt,
amit rendkívüli élete során tett,
és hogy időt szánt ránk.
Köszönöm.
JG: Köszönöm.