Vaig crèixer a finals dels 70 a la Xina rural
durant els últims anys en què el meu país buscava la igualtat absoluta
a costa de la llibertat.
En aquell moment, tothom tenia feina,
però ningú se'n sortia.
A principis dels 80, el meu pare era electricista,
i la meva mare treballava dos torns a l'hospital.
Tot i això, no teníem prou menjar,
i les condicions de vida eren llastimoses.
Érem iguals, sense cap dubte,
igual de pobres.
Tot era de l'Estat.
Nosaltres no teníem res.
La història que us explicaré és sobre la meva lluita
per superar les adversitats
amb resiliència, coratge, i força de voluntat.
No, és broma, no us faré això.
(Riures)
En canvi, us explicaré,
avui us parlaré d'una nova forma de pobresa col·lectiva
que molts de nosaltres no reconeixem
i que cal entendre urgentment.
Segur que heu notat que en els últims vint anys
ha sorgit aquest recurs.
Ha estat generant riquesa a tota velocitat.
Com eina, ha donat als negocis un coneixement profund dels clients,
eficàcia operativa
i un gran creixement global.
Però, per alguns,
també ha proporcionat una eina per manipular una elecció democràtica
o espiar per obtenir beneficis o amb propòsits polítics.
Quin és aquest recurs miraculós?
Ho heu encertat: dades.
Set de les deu empreses del món més valorades són tecnològiques
que, o bé generen beneficis directament de les dades,
o les utilitzen com a base de tot.
Diverses enquestes mostren
que la majoria dels que prenen decisions de negocis
consideren les dades una eina essencial per a l'éxit.
Tots hem vist com les dades efectuen aquest gran canvi de paradigma
a les nostres vides personals, econòmiques i polítiques.
Qui té les dades té el futur.
Però, qui produeix les dades?
Dono per fet que tothom aquí té un telèfon intel·ligent,
perfils a les xarxes socials
i ha fet una o dues cerques a Google la darrera setmana.
Tots estem produint dades. Sí.
Es calcula que al 2030, d'aquí a deu anys, al món
hi haurà uns 125 mil milions de dispositius connectats.
És una mitjana d'uns 15 dispositius per persona.
Ja produïm dades tots els dies.
En produirem més de manera exponencial.
El 2018 els ingressos combinats de Google, Facebook i Tencent
van ser de 236.000 milions de dòlars.
I bé, a quants de vosaltres us han pagat
per les dades que els hi genereu?
A ningú, oi?
Les dades tenen un valor immens, però són altres qui les tenen i controlen.
Per a les empreses de dades massives, tots sou matèries primeres ambulants.
però a cap de vosaltres us paguen.
No només això,
ni tan sols us consideren part de l'equació d'ingressos.
Així que, de nou,
som iguals, sense cap dubte:
igual de pobres.
Algú altre ho té tot, i nosaltres no tenim res.
Això us sona, oi?
I què hem de fer?
Potser com va anar la meva vida després d'un inici difícil
ens pot donar alguna pista.
Les coses van millorar a principi dels 80.
El sistema va evolucionar,
i es va permetre que la gent es quedés una part del que havíem creat.
"La gent submergint-se en l'oceà",
o "xia hai", el terme xinès,
descriu a tots aquells que van deixar els treballs estatals
i van començar el seu propi negoci.
La propietat privada d'un negoci
es va convertir en propietat personal de cotxes,
béns, menjar, roba i coses.
La màquina econòmica va començar a girar,
i les vides de la gent van començar a millorar.
Per primera vegada,
fer-se ric era gloriós.
Així que als 90, quan me'n vaig anar a estudiar a Chengdu, a l'oest de la Xina,
molta gent jove com jo
estàvem ben situats per aprofitar-nos del nou sistema.
Després de graduar-me,
vaig cofundar el meu primer negoci i vaig traslladar-me a Shenzhen,
la nova zona econòmica especial que abans era un poble de pescadors.
Vint anys més tard,
Shenzhen s'ha tornat un motor d'innovació mundial.
La propietar privada era una forma de llibertat que abans no teníem.
Va crear oportunitats sense precedents per a les nostres generacions,
i ens va motivar a treballar i a estudiar de valent.
El resultat va ser que més de 850 milions de persones van deixar de ser pobres.
Segons el Banc Mundial,
la taxa de pobresa extrema de la Xina el 1981, quan jo era petita, era del 88 %.
El 2015, és del 0,7 %.
Soc un producte d'aquest èxit,
i estic molt contenta de poder-ho compartir. Ara tinc una empresa d'IA,
i porto una vida molt cosmopolita i dinàmica,
coses inimaginables quan era una nena a l'oest de la Xina.
Per descomptat, la prosperitat va exigir sacrificis
en igualtat, en medi ambient i llibertat.
I no estic aquí per demostrar que la Xina ho ha resolt tot.
No ho hem fet.
I les dades no es poden equiparar als recursos físics.
Perquè no és així.
Però l'experiència em va permetre veure allò que no és aparent.
Ara mateix, el debat públic
està molt centrat en el tema de la regulació i la privacitat
pel que fa a propietat de dades.
Però us pregunto:
I si mirem la propietat de dades d'una manera molt diferent?
I si la propietat de dades és, de fet,
un tema personal, individual i econòmic?
I si en la nova economia digital
podem ser amos d'una part d'allò que creem
i la gent pot ser lliure per posseir les seves dades personals?
El concepte legal de propietat és el dret de posseir,
usar, regalar, llegar, destruir,
o canviar o vendre el teu bé
a un preu que acceptes.
Què passa si apliquem la mateixa definició a les dades de la gent,
perquè puguem utilitzar o destruir les nostres dades
o vendre-les al preu que decidim?
Bé, sé que alguns direu:
"Jo mai de la vida vendria les meves dades per una quantitat de diners".
Però això, deixeu-me que us ho recordi, és justament el que feu ara,
amb la diferència que les doneu a canvi de res.
A més, la privacitat és un problema molt personal i amb molts matisos.
Potser teniu el privilegi d'avantposar la privacitat als diners,
però per a milions de petits empresaris a la Xina
que no poden obtenir prèstecs fàcilment,
l'ús de les seves dades per obtenir préstecs que s'aproven gràcies a la IA
pot resoldre'ls les necessitats més urgents.
El que és privat per a tu
és diferent del que és privat per als altres.
El que ara és privat per a tu
és diferent del que era privat quan anaves a la universitat.
O, com a mínim, això espero.
(Riures)
Sempre estem fent aquests intercanvis,
encara que sigui de manera inconscient,
basant-nos en les creences i prioritats personals.
És per això que la propietat de les dades estaria incompleta
sense poder-ne fixar els preus.
Quan donem a les persones el poder de fixar els preus,
guanyem una eina per reflectir les preferències i matisos personals.
Per exemple, podries escollir donar les teves dades gratuïtament
si es fa una contribució a una investigació mèdica
que signfica molt per a tu.
O, si poguéssim posar a les dades de comportament
un preu de, diguem, 100.000 dòlars,
dubto que cap grup polític pogués apuntar al teu vot
o manipular-lo.
Tu controles. Tu decideixes.
Bé, sé que això sona segurament inversemblant,
però hi ha tendències que apunten
a un moviment creixent a favor de la propietat de les dades personals.
Hi ha empreses emergents que ja estan creant eines
per permetre'ns recuperar el control.
Un nou navegador anomenat Brave
empodera els usuaris amb "Brave Shields" (o sigui, "escuts valents"),
que bloquegen de manera agressiva els captadors de dades i els rastrejadors,
i eviten que es filtrin dades com altres navegadors.
A canvi, els usuaris poden recuperar el poder de negociació i de fixació de preus.
Quan els usuaris accepten els anuncis,
Brave recompensa els usuaris amb "fitxes d'atenció bàsica"
que poden obtenir continguts traspassant els murs de pagament.
Fa uns mesos que utilitzo Brave,
i ja ha bloquejat més de 200.000 anuncis i rastrejadors
i m'ha estalviat molt de temps.
Bé, sé que alguns interactueu amb el navegador
més que amb la vostra parella, així que...
(Riures)
trobeu-ne un que no us faci perdre el temps i no sigui estrany.
(Riures)
Creieu que Google és imprescindible?
De cap manera.
Un cercador és indispensable.
Google només té el monopoli...
de moment.
Un cercador anomenat DuckDuckGo no emmagatzema informació personal
o t'empaita amb anuncis
o rastreja el teu historial de cerques.
En canvi, proporciona a tothom els mateixos resultats
en lloc d'uns basats en els teus registres de recerca personal.
A Londres, una companyia anomenada digi.me
ofereix una app, que pots descarregar al teu mòbil, i
que ajuda a importar i consolidar les dades que has generat
en el teu Fitbit, Spotify,
perfils a les xarxes socials...
I pots escollir on emmagatzemar les dades,
i digi.me t'ajudarà a fer que les dades t'ajudin
proporcionant-te informacions que eren d'accés exclusiu
per a les grans empreses de dades.
A Washington, una nova iniciativa anomenada UBDI,
Universal Basic Dara Income,
ajuda la gent a guanyar diners
compartint informacions anònimes a través de les seves dades
per les empreses que les utilitzen per estudis de mercat.
I quan una companyia compra un estudi,
els usuaris cobren en efectiu i en punts per rastrejar les seves contribucions,
potencialment fins a mil dòlars per any
segons els seus càlculs.
UBDI podria ser una via molt factible per a l'ingrès bàsic universal
dins l'economia de la IA.
A més, la sensibilització de la gent sobre la privacitat i propietat de dades
està creixent ràpidament
a mesura que prenem consciència del monstre que hem desfermat.
Sóc mare de dues preadolescents,
i creieu-me,
com a mare, la principal font d'estrès i ansietat,
és la relació de les meves filles amb la tecnologia.
Això és l'acord de tres pàgines que el meu marit i jo els vam fer signar
abans de rebre el seu primer mòbil.
(Riures)
Volem ajudar-les a que siguin
ciutadanes digitals,
però només si podem fer que siguin intel·ligents i responsables.
Els ajudo a comprendre quins tipus de dades no s'han de compartir mai.
Si em cerqueu a Google,
perdoneu, si em cerqueu a DuckDuckGo
potser trobareu moltes coses sobre mi i el meu treball,
però no trobareu cap informació sobre les meves filles.
Quan siguin grans,
si elles s'hi volen exposar, és la seva decisió, no la meva,
tot i que insisteixo que són les nenes més boniques,
més intel·ligents i més extraordinàries del món, és clar.
I sé que hi ha molta gent que té converses similars
i pren decisions similars,
i això em dona l'esperança
que aviat arribarà un futur ric en dades però assenyat.
Però vull destacar la clàusula sis d'aquest contracte.
Diu: "Mai no cercaré cap informació en línia
que em fes vergonya que la veiés l'àvia Dawnie."
(Riures)
Proveu-ho. És força efectiu.
(Riures)
Al llarg de la història,
sempre hi ha hagut un equilibri entre llibertat i igualtat
en la recerca de la prosperitat.
El món ha estat passant contínuament pel cercle d'acumulació de riquesa
a la distribució de riquesa.
A mesura que la tensió entre rics i pobres
destrueix tants països,
és pel bé de tothom,
incloses les grans empreses de dades,
que evitem aquesta nova forma de desigualtat.
Per descomptat, la propietat individual de dades no és la resposta perfecta
a aquesta qüestió tan complexa
de què és el que conforma una bona societat digital.
Però, segons McKinsey,
la IA facturarà 13 bilions de dòlars en els pròxims deu anys.
Les dades generades pels individus contribuiran, sens dubte,
a aquest creixement enorme.
No ens hauríem de plantejar, com a mínim, un model econòmic
que empoderi la gent?
I si la propietat privada ha ajudat a treure de la pobresa
més de 850 milions de persones,
és el nostre deure
i ho devem a les generacions futures,
crear una economia d'IA més inclusiva
que empoderi la gent a més dels negocis.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)