I'm an astronomer who builds telescopes.
I build telescopes because, number one, they are awesome.
But number two,
I believe if you want to discover a new thing about the universe,
you have to look at the universe
in a new way.
New technologies in astronomy --
things like lenses, photographic plates,
all the way up to space telescopes --
each gave us new ways to see the universe
and directly led to a new understanding
of our place in it.
But those discoveries come with a cost.
It took thousands of people and 44 years
to get the Hubble Space Telescope from an idea into orbit.
It takes time,
it takes a tolerance for failure,
it takes individual people
choosing every day not to give up.
I know how hard that choice is because I live it.
The reality of my job is that I fail almost all the time and still keep going,
because that's how telescopes get built.
The telescope I helped build is called
the faint intergalactic-medium red-shifted emission balloon,
which is a mouthful,
so we call it "FIREBall."
And don't worry, it is not going to explode at the end of this story.
I've been working on FIREBall for more than 10 years
and now lead the team of incredible people who built it.
FIREBall is designed to observe some of the faintest structures known:
huge clouds of hydrogen gas.
These clouds are giant.
They are even bigger than whatever you're thinking of.
They are huge,
huge clouds of hydrogen that we think flow into and out of galaxies.
I work on FIREBall
because what I really want is to take our view of the universe
from one with just light from stars
to one where we can see and measure every atom that exists.
That's all that I want to do.
(Laughter)
But observing at least some of those atoms
is crucial to our understanding of why galaxies look the way they do.
I want to know
how that hydrogen gas gets into a galaxy and creates a star.
My work on FIREBall started in 2008,
working not on the telescope but on the light sensor,
which is the heart of any telescope.
This new sensor was being developed by a team that I joined
at NASA's Jet Propulsion Laboratory.
And our goal was to prove that this sensor would work really well
to detect that hydrogen gas.
In my work on this,
I destroyed several very, very, very expensive sensors
before realizing that the machine I was using
created a plasma that shorted out anything electrical that we put in it.
We used a different machine, there were other challenges,
and it took years to get it right.
But when that first sensor worked,
it was glorious.
And our sensors are now 10 times better than the previous state of the art
and are getting put into all kinds of new telescopes.
Our sensors will give us a new way to see the universe and our place in it.
So, sensors done,
time to build a telescope.
And FIREBall is weird as far as telescopes go,
because it's not in space, and it's not on the ground.
Instead, it hangs on a cable from a giant balloon
and observes for one night only
from 130,000 feet in the stratosphere,
at the very edge of space.
This is partly because the edge of space is much cheaper than actual space.
(Laughter)
So building it, of course, more failures:
mirrors that failed,
scratched mirrors that had to be remade;
cooling system failures,
an entire system that had to be remade;
calibration failures, we ran tests again and again and again and again;
failures when you literally least expect them:
we had an adorable but super angry baby falcon that landed
on our spectrograph tank one day.
(Laughter)
Although to be fair, this was the greatest day
in the history of this project.
(Laughter)
I really loved that falcon.
But falcon damage fixed, we got it built
for an August 2017 launch attempt --
and then failed to launch,
due to six weeks of continuous rain in the New Mexico desert.
(Laughter)
Our spirits dampened, we showed up again,
August 2018, year 10.
And on the morning of September 22nd,
we finally got the telescope launched.
(Applause)
I have put so much of myself -- my whole life -- into this project,
and I, like, still can't believe that that happened.
And I have this picture that's taken right around sunset on that day
of our balloon,
FIREBall hanging from it,
and the nearly full moon.
And I love this picture.
God, I love it.
But I look at it,
and it makes me want to cry,
because when fully inflated, these balloons are spherical,
and this one isn't.
It's shaped like a teardrop.
And that's because there is a hole in it.
Sometimes balloons fail, too.
FIREBall crash-landed in the New Mexico desert,
and we didn't get the data that we wanted.
And at the end of that day, I thought to myself,
"Why am I doing this?"
And I've thought a lot about why since that day.
And I've realized that all of my work has been full of things
that break and fail,
that we don't understand and they fail,
that we just get wrong the first time,
and so they fail.
I think about the thousands of people who built Hubble
and how many failures they endured.
There were countless failures, heartbreaking failures,
even when it was in space.
And none of those failures were a reason for them to give up.
I think about why I love my job.
I want to know what is happening in the universe.
You all want to know what's happening in the universe, too.
I want to know what's going on with that hydrogen.
And so I've realized that discovery is mostly a process
of finding things that don't work,
and failure is inevitable when you're pushing the limits of knowledge.
And that's what I want to do.
So I'm choosing to keep going.
And our team is going to do
what everyone who has ever built anything before us has done:
we're going to try again,
in 2020.
And it might feel like a failure today -- and it really does --
but it's only going to stay a failure
if I give up.
Thank you very much.
(Applause)
أنا عالمة فلك أبني التلسكوبات.
أقوم ببناء التلسكوبات لأن، رقم واحد، هي رائعة.
ولكن رقم اثنين،
أنا أؤمن أنهُ إن أردت اكتشاف شيء جديد بخصوص الفضاء،
لابد أن تنظر إلى الفضاء،
بطريقةٍ جديدةٍ.
تقنيات حديثة في علوم الفضاء...
أشياء مثل العدسات وألواح فوتوغرافية،
في طريقها إلى التلسكوبات الفضائية...
كل واحدة منهما منحتنا طرقا جديدة لرؤية الكون
وأدى ذلك مباشرة لمفهوم جديد
حول مكاننا فيه.
ولكن تلك الاكتشافات تأتي بكلفة.
إنها تطلب آلاف البشر وأربعة وأربعون عامًا
للوصول بتلسكوب هابل الفضائي من مجرد فكرة إلي المدار.
إنها تتطلب وقت،
إنها تتطلب تحمل الفشل،
وتتطلب أفراد
يختارون يوميًا عدم الاستسلام.
أعرف كم يُعد الخيار صعب لأنني أعيشهُ.
حقيقة عملي هو أنني أفشل في أغلب الأحيان ومازلت أواصل التقدم،
لأن هكذا يتم بناء التلسكوبات.
التلسكوب الذي ساعدت في بنائه يدعى
بالون الإنبعاث الخافت بين المجرات المتوسطة ذو الإنحياز الأحمر،
وهو جملة طويلة،
لذلك ندعوه "كرة النار".
ولا تقلقوا، إنه لن ينفجر في نهاية هذه القصة.
لقد قضيتُ أكثر من عشرة أعوام أعمل على كرة النار
والآن، أقود الفريق المكون من الأشخاص المذهلين الذين قاموا ببنائه.
كرة النار تم تصميمه لمراقبة بعض الهياكل الأكثر ضعفًا والمعروفة:
بغيوم ضخمة من غاز الهيدروجين.
تلك الغيوم هائلة.
إنها حتى أكبر من أيًا كان ما تفكر به.
إنها ضخمة،
غيوم ضخمة من الهيدروجين التي نعتقد أنها تطفو داخل وخارج المجرات.
أنا أعمل على كرة النار
لأن ما أريدهُ حقًا هو أن يكون لنا رؤيتنا عن الكون
بداية من مجرد الضوء القادم من النجوم
إلى حيث نستطيع أن نرى ونقيس كل ذرة موجودة.
هذا كل ما أريد القيام به.
(ضحك)
ولكن مراقبة على الأقل بعض تلك الذرات
يعد شيئا حاسما لمفهومنا حول لماذا تبدو المجرات بذلك الشكل.
أريد أن أعرف
كيف لغاز الهيدروجين أن يدخل مجرة ويخلق نجم.
بدأ عملي على كرة النار منذ عام 2008،
العمل ليس على التلسكوب ولكن على مستشعرالضوء،
الذي يُعد قلب أي تلسكوب.
هذا المستشعرالجديد كان يجري تطويره بفريق انضممت إليه
في مختبر الدفع النفاث الخاص بناسا.
وهدفنا كان أن نُثبت أن هذا المستشعر يمكن أن يعمل بشكلٍ جيد
لرصد غاز الهيدروجين ذاك.
وأثناء عملي على هذا،
قمتُ بتدمير العديد من المستشعرات باهظة الثمن جدًا جدًا جدًا
قبل أن أستوعب أن الآلة التي كنت أستعملها
خلقت أشعة بلازما تقوم بتعطيل أي شيء كهربي نضعه فيها.
قمنا باستخدام آلة مختلفة، وكان هناك تحديات أخرى،
واستغرقت سنوات لتصحيحها،
ولكن عندما نجح ذلك المستشعر الأول،
كان رائعًا.
ومستشعراتنا الآن هي أفضل عشرة أضعاف من الحالة الفنية السابقة
ويتم وضعها في كل أنواع التلسكوبات الجديدة.
المستشعرات خاصتنا ستعطينا طريقة جديدة لرؤية الكون وموضعنا فيه.
إذًا، انتهينا من المستشعر،
حان الوقت لبناء التلسكوب.
وكرة النار غريب لأبعد حد يمكن لتلسكوب أن يكون،
لأنه ليس في الفضاء، وليس على الأرض.
بدلًا من ذلك، إنه معلق بكابل من منطاد عملاق
ويرصد لليلة واحدة فقط
من على بُعد مئة و ثلاثون ألف قدم في طبقة التراتوسفير،
عند حافة الفضاء.
هذا جزئيًا بسبب أن حافة الفضاء هى أرخص بكثير من الفضاء الفعلي.
(ضحك)
إذًا بناؤه، بالطبع، به الكثير من الاخفاقات:
مرايا سقطت،
مرايا مخدوشة يجب إعادة تصنيعها،
فشل نظام التبريد،
ونظام كامل يحتاج لإعادة صياغة،
فشل المعايرة، أجرينا اختبارات مجددًا ومجددًا ومجددًا ومجددًا،
اخفاقات عندما لا تتوقعها حرفيًا،
كان لدينا صقر وليد جميل لكنه غاضب لأبعد حد حيث هبط
على خزان الطيف يومًا ما.
(ضحك)
ومع ذلك لأكون منُصفة، كان هذا أعظم يوم
في تاريخ هذا المشروع.
(ضحك)
أنا حقًا أحببتُ ذلك الصقر.
ولكن ما أفسده الصقر تم إصلاحه، لقد بنيناه
بحلول أغسطس 2017 محاولة الإطلاق...
ومن ثمَ فشل الإطلاق،
بسبب ستة أسابيع من المطر المتواصل في صحراء نيومكسيكو.
(ضحك)
عزائمنا تراجعت، عاودنا الظهور،
أغسطس 2018، السنة العاشرة.
وفي صباح يوم 22 من سبتمبر،
أطلقنا التلسكوب أخيرًا.
(تصفيق)
لقد وضعت الكثير من نفسي... حياتي بأكملها... في هذا المشروع،
وأنا، كأن، مازلت لا أصدق بأن هذا حدث.
ومعي تلك الصورة التي التَقطت مباشرة بحلول غروب الشمس في ذلك اليوم
للبالون،
كرة النار يتدلى منه،
والقمر المكتمل تقريبًا.
وأنا أحب تلك الصورة.
يا إلهي، أحبها.
ولكن أنظر إليها،
تجعلني أريد البكاء،
لأن عندما تكون المناطيد منتفخة بالكامل تكون دائرية،
ولكن هذا ليس كذلك.
إنها تشكل مثل قطرة دموع.
وهذا بسبب أن هناك ثقب فيه.
أحيانا المناطيد تفشل، أيضًا.
كرة النار هبط اضطراريًا في صحراء نيومكسيكو،
ولم نحصل على البيانات التي أردناها.
وفي نهاية ذلك اليوم، فكرت في نفسي،
"لماذا أفعل هذا؟"
وفكرت كثيرًا في السبب منذ ذلك اليوم.
وأدركت أن كل عملي كان مليئًا بأشياء
التي تنكسر وتفشل،
التي لا نفهمها وتفشل،
التي فهمناها خطأ في المرة الأولى،
ولذلك تفشل.
أفكر في آلاف الناس الذين قاموا ببناء هابل
وكم من فشل تكبدوه.
هناك عدد لا يحصي من الإخفاقات، إخفاقات تفطر القلب،
حتى عندما كان في الفضاء.
ولم يكن أي من تلك الإخفاقات سببًا في أن يستسلموا.
أفكر في لماذا أحب عملي.
أريد أن أعرف ما الذي يحدث في الكون.
أنتم جميعًا تريدون معرفة ما الذي يحدث في الكون، أيضًا.
أريد أن أعرف ما الذي يحدث مع ذلك الهيدروجين.
وهكذا أدركت بأن الاكتشاف هو غالبًا عملية
إيجاد أشياء لا تعمل،
والفشل هو حتمي عندما تتخطى حدود المعرفة.
وهذا ما أود القيام به.
لذلك أختار أن أستمر.
وفريقنا سوف يقوم بعمل
ما قام به أي شخص قام ببناء شيئًا قبلنا:
سوف نحاول مجددًا،
في عام 2020.
وقد يبدو كفشل اليوم... وهو فعلًا كذلك...
ولكنه سيظل فشلًا
لو استسلمت.
شكرًا جزيلًا.
(تصفيق)
Είμαι αστρονόμος που κατασκευάζει τηλεσκόπια.
Κατασκευάζω τηλεσκόπια επειδή, πρώτον, είναι φοβερά.
Αλλά, δεύτερον,
πιστεύω ότι αν θέλετε να ανακαλύψετε κάτι νέο για το σύμπαν,
πρέπει να κοιτάξετε το σύμπαν
με έναν νέο τρόπο.
Νέες τεχνολογίες στην αστρονομία --
πράγματα όπως φακοί, φωτογραφικές πλάκες,
μέχρι τα διαστημικά τηλεσκόπια --
το καθένα μας έδωσε νέους τρόπους να δούμε το σύμπαν
και μας οδήγησαν άμεσα σε μια νέα κατανόηση
της θέσης μας σε αυτό.
Αλλά αυτές οι ανακαλύψεις έχουν ένα κόστος.
Χρειάστηκαν χιλιάδες άνθρωποι κι 44 χρόνια
για το διαστημικό τηλεσκόπιο Hubble από ιδέα να μπει σε τροχιά.
Χρειάζεται χρόνο,
χρειάζεται ανοχή στην αποτυχία,
χρειάζεται μεμονωμένα άτομα
να επιλέγουν κάθε μέρα να μην παραιτηθούν.
Ξέρω πόσο σκληρή είναι αυτή η επιλογή, γιατί τη ζω.
Στη δουλειά μου αποτυγχάνω σχεδόν συνέχεια και εξακολουθώ να συνεχίζω,
γιατί έτσι γίνονται τα τηλεσκόπια.
Το τηλεσκόπιο που φτιάξαμε ονομάζεται
ασθενές διαγαλαξιακό μέσο ερυθρής μετατόπισης εκπομπής μπαλόνι,
που είναι γλωσσοδέτης,
έτσι το λέμε «FIREBall».
Μην ανησυχείτε, δεν πρόκειται να εκραγεί στο τέλος αυτής της ιστορίας.
Δουλεύω πάνω στο FIREBall για περισσότερα από 10 χρόνια
και τώρα ηγούμαι της ομάδας των απίστευτων ανθρώπων που το έχτισαν.
Το FIREBall σχεδιάστηκε για να παρατηρεί μερικές από τις ελάχιστες γνωστές δομές:
τα μεγάλα νέφη αερίου υδρογόνου.
Αυτά τα νέφη είναι τεράστια.
Είναι ακόμη μεγαλύτερα από οτιδήποτε σκέφτεστε.
Είναι τεράστια,
τεράστια νέφη υδρογόνου που νομίζουμε ότι ρέουν μέσα και έξω από τους γαλαξίες.
Δουλεύω στο FIREBall,
γιατί πραγματικά θέλω να αλλάξουμε την άποψή μας για το σύμπαν
από αυτήν του απλού αστρικού φωτός
σε αυτήν όπου βλέπουμε και μετράμε κάθε άτομο που υπάρχει.
Μόνο αυτό θέλω να κάνω.
(Γέλια)
Αλλά η παρατήρηση τουλάχιστον μερικών ατόμων
είναι ζωτικής σημασίας για την κατανόηση γιατί οι γαλαξίες είναι έτσι όπως είναι.
Θέλω να ξέρω
πώς το αέριο υδρογόνο μπαίνει σε έναν γαλαξία και δημιουργεί ένα αστέρι.
Η εργασία μου στο FIREBall ξεκίνησε το 2008,
όχι δουλεύοντας στο τηλεσκόπιο, αλλά στον αισθητήρα φωτός,
που είναι η καρδιά κάθε τηλεσκοπίου.
Αυτός ο νέος αισθητήρας αναπτύχθηκε από την ομάδα που μετείχα
στο εργαστήριο Jet Propulsion της NASA.
Στόχος μας ήταν να αποδείξουμε ότι αυτός θα λειτουργούσε πολύ καλά
στην ανίχνευση του αερίου υδρογόνου.
Στο έργο μου πάνω με αυτό,
κατέστρεψα αρκετούς, πολύ, πάρα πολύ ακριβούς αισθητήρες
πριν καταλάβω ότι το μηχάνημα που χρησιμοποιούσα
δημιουργούσε πλάσμα που βραχυκύκλωνε οποιοδήποτε ηλεκτρικό βάζαμε μέσα σε αυτό.
Αλλάξαμε μηχάνημα, υπήρξαν και άλλες προκλήσεις
και χρειάστηκαν χρόνια για να γίνει σωστά.
Αλλά όταν ο πρώτος αισθητήρας λειτούργησε,
ήταν ένδοξη στιγμή.
Οι αισθητήρες μας είναι τώρα 10 φορές καλύτεροι από τους προηγούμενους
και τους τοποθετούν σε όλα τα είδη νέων τηλεσκοπίων.
Οι αισθητήρες θα μας δώσουν έναν νέο τρόπο να δούμε το σύμπαν κι τη θέση μας σε αυτό.
Έτσι, οι αισθητήρες είναι έτοιμοι,
ας φτιάξουμε το τηλεσκόπιο.
Το FIREBall είναι περίεργο σε ότι αφορά τα τηλεσκόπια,
γιατί δεν είναι ούτε στο διάστημα, ούτε στο έδαφος.
Αντ' αυτού, κρέμεται από ένα καλώδιο από ένα γιγάντιο μπαλόνι
και παρατηρεί μόνο για μία νύχτα
από τα 130.000 πόδια στη στρατόσφαιρα,
την άκρη του διαστήματος.
Αυτό γιατί η άκρη του διαστήματος είναι πολύ φθηνότερη από το πραγματικό διάστημα.
(Γέλια)
Δημιουργώντας το είχαμε, φυσικά, περισσότερες αποτυχίες:
κάτοπτρα που απέτυχαν,
γρατζουνισμένα κάτροπτα ήθελαν επαναδημιουργία.
Βλάβες στο σύστημα ψύξης,
ένα ολόκληρο σύστημα έπρεπε να επανασχεδιαστεί.
Βλάβες βαθμονόμησης, κάναμε δοκιμές ξανά και ξανά και ξανά.
Αποτυχίες εκεί που κυριολεκτικά δεν τις περιμένεις:
είχαμε ένα αξιολάτρευτο, αλλά υπερβολικά θυμωμένο μωρό γεράκι που προσγειώθηκε
στη δεξαμενή φασματογραφίας μια μέρα.
(Γέλια)
Να πω την αλήθεια, ήταν η καλύτερη μέρα
στην ιστορία αυτού του έργου.
(Γέλια)
Μου άρεσε πραγματικά αυτό το γεράκι.
Αλλά η ζημιά από το γεράκι φτιάχθηκε, το ετοιμάσαμε
για εκτόξευση τον Αύγουστο του 2017 --
και αυτή απέτυχε,
λόγω έξι εβδομάδων συνεχούς βροχής στην έρημο του Νέου Μεξικού.
(Γέλια)
Με μουσκεμένο πνεύμα, προσπαθήσαμε ξανά.
Αύγουστος του 2018, 10ο έτος.
Το πρωί της 22ας Σεπτεμβρίου,
τελικά το τηλεσκόπιο εκτοξεύθηκε.
(Χειροκρότημα)
Έχω βάλει τόσο πολύ από τον εαυτό μου -- ολόκληρη τη ζωή μου -- σε αυτό το έργο,
και εξακολουθώ να μην μπορώ να το πιστέψω ότι αυτό συνέβη.
Έχω αυτήν την εικόνα που λήφθηκε το ηλιοβασίλεμα εκείνης της ημέρας
με το μπαλόνι μας,
το FIREBall να κρέμεται
και η σχεδόν πανσέληνος.
Μου αρέσει αυτή η εικόνα.
Θεέ μου, τη λατρεύω.
Αλλά το βλέπω
και θέλω να κλάψω,
επειδή όταν είναι πλήρως φουσκωμένα, αυτά τα μπαλόνια είναι σφαιρικά,
και αυτό δεν είναι.
Έχει σχήμα σαν δάκρυ.
Αυτό συμβαίνει επειδή υπάρχει μια τρύπα σε αυτό.
Μερικές φορές τα μπαλόνια αποτυγχάνουν.
Το FIREBall κατέπεσε στην έρημο του Νέου Μεξικού
και δεν λάβαμε τα δεδομένα που θέλαμε.
Στο τέλος εκείνης της ημέρας, σκέφτηκα:
«Γιατί το κάνω αυτό;»
Σκέφτηκα πολλά γιατί από εκείνη την ημέρα.
Συνειδητοποίησα ότι όλη μου η δουλειά ήταν γεμάτη από πράγματα
που σπάνε και αποτυγχάνουν,
που δεν καταλαβαίνουμε και αποτυγχάνουν,
που κάνουμε λάθος την πρώτη φορά
και έτσι αποτυγχάνουν.
Σκέφτομαι τους χιλιάδες ανθρώπους που έχτισαν το Hubble
και πόσες αποτυχίες υπέμειναν.
Υπήρχαν αμέτρητες αποτυχίες, σπαρακτικές αποτυχίες,
ακόμα και όταν ήταν στο διάστημα.
Και καμία από αυτές τις αποτυχίες δεν ήταν λόγος να τα παρατήσουν.
Σκέφτομαι γιατί αγαπώ τη δουλειά μου.
Θέλω να μάθω τι συμβαίνει στο σύμπαν.
Όλοι θέλετε να το ξέρετε αυτό.
Θέλω να μάθω τι συμβαίνει με αυτό το υδρογόνο.
'Ετσι συνειδητοποίησα ότι η ανακάλυψη είναι ως επί το πλείστον μία διαδικασία
εύρεσης πραγμάτων που δεν λειτουργούν
και η αποτυχία είναι αναπόφευκτη όταν πιέζεις τα όρια της γνώσης.
Αυτό θέλω να κάνω.
Έτσι, επιλέγω να συνεχίσω.
Η ομάδα μας θα κάνει
ότι έκαναν όλοι όσοι κατασκεύασαν κάτι πριν από εμάς:
θα προσπαθήσουμε ξανά,
το 2020.
Μπορεί να μοιάζει με αποτυχία σήμερα -- και πραγματικά είναι --
αλλά θα παραμείνει αποτυχία
μόνο εάν παραιτηθώ.
Σας ευχαριστώ πολύ.
(Χειροκρότημα)
Soy astrónoma y fabrico telescopios.
Fabrico telescopios, en primer lugar, porque son geniales.
En segundo lugar, porque creo que si queremos descubrir más sobre el universo,
debemos observar el universo de una forma nueva.
Las nuevas tecnologías en la astronomía
--lentes, placas fotográficas,
y otros dispositivos como los telescopios espaciales--
nos han brindado nuevas formas de observar el universo
y han contribuido de forma directa
a un nuevo entendimiento de nuestro lugar en él.
Pero esos descubrimientos tienen un costo.
Costó el trabajo de miles de personas y 44 años
conseguir que el telescopio espacial Hubble
pasara de ser una idea a estar en órbita.
Demanda tiempo, tolerancia al fracaso,
y personas que cada día deciden no rendirse.
Sé cuán difícil es esa decisión porque es lo que vivo a diario.
La realidad de mi trabajo es que fracaso la mayor parte del tiempo,
y aun así continúo porque así es como se fabrican los telescopios.
El telescopio que ayudé a fabricar se llama
"the faint intergalactic-medium red-shifted emission balloon".
Es un nombre muy largo, así que le decimos "FIREBall".
Pero no se preocupen, no va a estallar al final de la charla.
Trabajé en FIREBall por más de 10 años
y ahora lidero a las fantásticas personas que lo construyeron.
FIREBall está diseñado para observar
las estructuras menos visibles que conocemos: las enormes nubes de hidrógeno.
Estas nubes son gigantescas.
Son más grandes que cualquier otra cosa que puedan imaginar.
Son enormes nubes de hidrógeno que estimamos circulan por las galaxias.
Trabajo en FIREBall
porque lo que verdaderamente quiero es cambiar nuestra visión del universo
de que la luz proviene solamente de las estrellas,
a una donde podamos ver y medir cada átomo en existencia.
Tan sencillo como eso.
(Risas)
Pero poder observar al menos algunos de estos átomos es crucial
para entender por qué las galaxias tienen la apariencia que tienen.
Quiero saber cómo el hidrógeno ingresa en las galaxias y crea estrellas.
Comencé a trabajar en FIREBall en 2008,
no en el telescopio sino en un sensor de luz que es el núcleo del telescopio.
Este nuevo sensor fue desarrollado por un equipo al que me uní
en el Laboratorio de Propulsión a Reacción de la NASA.
Nuestro objetivo era demostrar que este sensor sería muy bueno
en la detección de hidrógeno.
Mientras trabajaba en esto,
destruí muchos sensores muy, muy costosos
antes de notar que la máquina que estaba usando
originaba un plasma que entraba en cortocircuito
cuando colocábamos algo eléctrico en ella.
Usamos otra máquina, debimos enfrentar otros desafíos,
y tardamos años en hacerlo bien.
Pero cuando ese primer sensor funcionó...
fue glorioso.
Nuestros sensores son 10 veces mejores que los más modernos que usábamos antes,
y se están usando en todo tipo de telescopios.
Estos sensores nos brindarán una nueva forma de observar el universo
y nuestro lugar en él.
Sensores listos, hora de construir el telescopio.
FIREBall es un telescopio inusual,
porque no se encuentra ni en el espacio ni en tierra,
sino que cuelga de un enorme globo aerostático por medio de un cable
y realiza observaciones durante una sola noche
desde 40 km en la estratósfera,
justo en los límites del espacio exterior.
Esto se debe a que esta zona es mucho más barata que el espacio exterior.
(Risas)
Al construirlo, por supuesto, fracasamos varias veces:
los espejos fallaban, algunos se rayaban y debían rehacerse;
el sistema de refrigeración fallaba, todo un sistema debía rehacerse;
fallos en la calibración, realizábamos pruebas una y otra vez;
fallas en los lugares menos esperados:
tuvimos la visita de una adorable pero muy enojada cría de halcón
que aterrizó un día en nuestro espectrógrafo.
(Risas)
Pero fue uno de los mejores días en el transcurso de nuestro proyecto.
(Risas)
Me encantaba ese halcón.
Una vez arreglados los daños del halcón,
lo construimos para una prueba de lanzamiento en agosto de 2017.
Pero el lanzamiento se pospuso
por seis semanas de lluvia incesante en el desierto de Nuevo México.
(Risas)
Nos desanimamos, pero lo intentamos otra vez en agosto de 2018, el décimo año.
Y el 22 de septiembre por la mañana,
finalmente conseguimos lanzar el telescopio.
(Aplausos)
Dediqué tanto de mí, toda mi vida, a este proyecto.
Y aún no puedo creer que esto haya pasado.
Se tomó esta fotografía de nuestro globo durante la puesta del sol ese mismo día:
se ve a FIREBall que cuelga de él y la luna casi llena.
Me encanta esta fotografía.
Dios, en verdad me encanta.
Pero la miro y me dan deseos de llorar,
porque al inflarse totalmente, estos globos son esféricos,
y el nuestro no lo es.
Tiene forma de lágrima porque tiene un agujero.
A veces los globos también fallan.
FIREBall se estrelló en el desierto de Nuevo México,
y no conseguimos los datos que queríamos.
Al final del día, me pregunté:
"¿Por qué hago esto?".
He pensado mucho en el por qué desde ese día.
Y me doy cuenta
de que todo mi trabajo ha estado lleno de cosas que se rompen y fallan,
que no entendemos y por eso fallan,
que simplemente nos equivocamos al primer intento así que fallan.
Pienso en las miles de personas que fabricaron Hubble
y a cuántos fracasos debieron sobreponerse.
Tuvieron incontables fracasos, fracasos desoladores,
incluso cuando llegó al espacio.
Y ninguno de esos fracasos fue razón para rendirse.
Pienso en por qué me encanta mi trabajo: quiero saber qué sucede en el universo.
Todos ustedes quieren saber qué sucede en el universo.
Quiero saber qué sucede con ese hidrógeno.
Me he dado cuenta de que el descubrimiento es principalmente un proceso
de determinar cuáles son las cosas que no funcionan,
y los fracasos son inevitables en las fronteras del conocimiento.
Y eso es lo que quiero hacer.
Así que elijo seguir trabajando.
Y nuestro equipo hará
lo que todos aquellos que alguna vez construyeron algo hicieron:
intentaremos una vez más, en 2020.
Puede que se sienta como un fracaso hoy
--así se siente de verdad--,
pero será un fracaso únicamente si me rindo.
Muchas gracias.
(Aplausos)
من یک ستارهشناسم که تلسکوپ میسازد.
من تلسکوپ میسازم چون اولا، آنها فوقالعاده هستند.
اما دوم اینکه،
من معتقدم اگر شما میخواهید چیز جدیدی در مورد کائنات کشف کنید،
باید به کائنات
به شیوهی جدیدی نگاه کنید.
تکنولوژیهای جدید در ستارهشناسی--
چیزهایی مثل لنزها، بشقابهای عکاسی،
تا تلسکوپهای فضایی--
هر کدام راههای جدیدی برای دیدن کائنات به ما دادند
و مستقیما به فهم جدیدی منتهی شدند
از جایگاه ما در آن.
اما آن اکتشافات با هزینههایی پیش میآیند.
هزاران نفر و ۴۴ سال لازم داشت
تا تلسکوپ فضایی هابل از یک ایده تا وارد مدارشدن برسد.
نیازمند زمان است،
نیازمند تحمل شکست است،
نیازمند افرادی است
که هر روز انتخاب کنند تسلیم نشوند.
من میدانم آن تصمیم چقدر سخت است چون آن را زندگی میکنم.
واقعیت شغل من این است که من تقریبا همیشه شکست میخورم اما همچنان ادامه میدهم،
چون اینگونه است که تلسکوپها ساخته میشوند.
تلسکوپی که من در ساخت آن کمک کردم
بالن تشعشع کمنور قرمزگرای بین کهکشانی
که تلفظش طولانی و سخت است،
پس آن را «FIREBall» مینامیم
و نگران نباشید، قرار نیست در پایان کار منفجر شود.(لغت فایربال یعنی گلوله انفجاری)
من بیش از ۱۰ سال است که روی فایربال کار کردهام
و اکنون تیمی از افراد فوقالعاده را رهبری میکنم که آن را ساخت.
فایربال گونهای طراحی شده است که کمنورترین ساختارهای شناخته شده را ببیند:
ابرهای عظیمی از گاز هیدروژن.
این ابرها غول پیکرند هستند.
آنها حتی از هر چیزی که شما فکر میکنید بزرگترند.
آنها عظیم هستند.
ابرهای عظیم هیدروژنی که فکر میکنیم داخل و خارج از کهکشان جاری هستند.
من روی فایربال کار میکنم
زیرا چیزی که میخواهم این است که دیدمان را از کائنات
از تنها داشتن نور ستارگان
به جایی ببرم که بتوانیم هر اتم و ماهیتی را ببینیم و اندازه بگیریم.
فقط همین را میخواهم انجام دهم.
(خنده)
اما دیدن حداقل بعضی از آن اتمها
برای درک ما از اینکه چرا کهکشانها اینگونه به نظر میرسند ضروری است.
من میخواهم بدانم
چگونه آن گاز هیدروژن وارد کهکشان میشود و یک ستاره میسازد.
کار من روی فایربال در سال ۲۰۰۸ شروع شد،
نه کار روی تلسکوپ بلکه روی سنسور نور،
که قلب هر تلسکوپی است.
سنسور جدید توسط تیمی که من به آن ملحق شدم در آزمایشگاه
نیروی محرکه جت در ناسا در حال توسعه بود.
و هدف ما این بود که ثابت کنیم این سنسور واقعا خوب کار میکند
تا آن گاز هیدروژن را نمایان کنیم.
در کار من روی این موضوع،
من چندین سنسور بسیار، بسیار، بسیار گران زیادی را از بین بردم
تا تشخیص دهم دستگاهی که استفاده میکردم
پلاسمایی ایجاد کرده بود که هر چیز الکتریکی که داخل آن میگذاشتیم خراب میکرد.
دستگاه متفاوتی استفاده کردیم، چالشهای دیگری به وجود آمد.
و سالها طول کشید تا آن را درست کنیم.
اما وقتی اولین سنسور کار کرد،
شکوهمند بود.
و سنسورهای کنونی ما ۱۰ برابر بهتر از نمونههای قبلی هستند
و دارند داخل تمام تلسکوپهای جدید قرار میگیرند.
سنسورهای ما راه جدیدی به ما میدهند تا کائنات و جایگاه خودمان در آن را ببینیم.
پس سنسورها انجام شد،
زمان ساخت تلسکوپ است.
و فایربال به عنوان تلسکوپ عجیب است،
چون نه در فضا است و نه در زمین.
در عوض با کابل از یک بالن غولپیکر آویزان است
و فقط یک شب را رصد میکند
از فاصله ۴۰٫۰۰۰ متری استراتوسفر،
دقیقا در لبهی فضا.
بخشی از آن به این دلیل است که لبهی فضا خیلی ارزانتر از خود فضاست.
(خنده)
خب در ساخت آن البته، شکستهای بیشتری بود:
آینههایی که کار نکردند
آینههای خراشیده که باید بازساری میشدند
نقصهای سیستم خنککننده،
کل سیستمی که باید بازسازی میشد؛
خرابی کالیبراسیون، ما آزمایشهایی را دوباره دوباره، دوباره و دوباره انجام دادیم؛
شکستهایی که کمترین انتظار را برای وقوع آنها دارید:
ما یک بچه شاهین دوستداشتنی اما به شدت خشمگین را داشتیم
که یک روز روی مخزن طیفسنج ما فرود آمد.
(خنده)
البته اگر بخواهم منصف باشم این بهترین روز ما
در کل تاریخ این پروژه بود.
(خنده)
من واقعا آن شاهین را دوست داشتم.
اما خسارت شاهین تعمیر شد، ما دوباره آن را
برای راهاندازی در اوت ۲۰۱۷ ساختیم--
و سپس به دلیل
شش هفته بارندگی مداوم در بیابان نیومکزیکو موفق به راهاندازی نشدیم.
(خنده)
روحیهی ما ضعیف شد، اما دوباره حاضر شدیم،
در اوت ۲۰۱۸، سال دهم.
و در صبح ۲۲ سپتامبر،
ما سرانجام تلسکوپ را راهاندازی کردیم.
(تشویق)
من بخش زیادی از خودم را، از تمام زندگیم را-- در این پروژه گذاشتم،
و هنوز انگار باور نکردهام که اتفاق افتاده است.
و من این تصویر را دارم که آن روز تقریبا نزدیک غروب
از بالن ما گرفته شده است.
فایربال از آن آویزان است
و ماه تقریبا کامل است.
و من عاشق این تصویر هستم.
خدایا، عاشقش هستم.
اما من به آن نگاه میکنم
و باعث میشود بخواهم گریه کنم،
چون وقتی کاملا باد میشوند، این بالنها کروی شکل میشوند،
و این یکی اینطور نیست.
این شکل یک قطرهی اشک است.
و به این دلیل است که حفرهای در آن وجود دارد.
بعضی اوقات بالنها هم شکست میخورند.
فایربال موقع فرود در بیابان نیومکزیکو سقوط کرد،
و ما دادههایی که میخواستیم به دست نیاوردیم.
و در پایان آن روز با خودم فکر کردم،
«چرا دارم این کار را میکنم؟»
و از آن روز بسیار به این سوال فکر کردهام.
و فهمیدم تمام کار من پر از چیزهایی بوده است
که میشکنند و شکست میخورند،
که ما نمیفهمیم و آنها شکست میخورند،
که ما در ابتدای کار اشتباه میکنیم،
و آنها شکست میخورند.
من در مورد هزاران نفری فکر میکنم که هابل را ساختند
و چه تعداد شکستی را که تحمل کردند،
شکستهای بیشماری بوده، شکستهای اندوهباری
حتی زمانی که در فضا بوده.
و هیچکدام از آن شکستها باعث نشده آنها تسلیم شوند.
فکر میکنم که چرا عاشق کارم هستم
میخواهم بدانم چه اتفاقی در کائنات میافتد.
همه شما نیز میخواهید بدانید چه اتفاقی در کائنات میافتد.
من میخواهمبدانم چه اتفاقی برای آن هیدروژن میافتد
و بنابراین فهمیدهام که اکتشاف بیشتر فرایند
پیدا کردن چیزهایی است که کار نمیکنند،
و وقتی به مرزهای دانش فشار وارد میکنید شکست اجتناب ناپذیر است.
و این کاریست که میخواهم انجام دهم
پس من ادامه دادن را انتخاب میکنم.
و تیم ما میخواهد
کاری را انجام دهد که هر کسی که قبل از ما چیزی ساخته ست، انجام داده بود:
میخواهیم دوباره تلاش کنیم
در سال ۲۰۲۰.
و ممکن است امروزه مثل شکست احساس شود-- و واقعا میشود--
اما فقط وقتی شکست باقی خواهد ماند
که من تسلیم شوم.
خیلی متشکرم.
(تشویق)
Je suis une astronome
qui construit des télescopes.
Je construis des télescopes premièrement parce que c'est génial.
Mais, deuxièmement,
je crois que si l'on veut faire de nouvelles découvertes sur l'univers,
il faut regarder l'univers
d'une nouvelle manière.
En astronomie, les nouvelles technologies
qui vont des lentilles et des plaques photographiques
jusqu'aux télescopes spatiaux,
nous ont toutes donné de nouvelles façons de voir l'univers
et ont directement permis de mieux comprendre
notre place au sein de l'univers.
Mais ces découvertes ont un coût.
Il a fallu des milliers de personnes et 44 ans
pour passer de l'idée du télescope Hubble à sa mise en orbite.
Cela prend du temps,
il faut savoir résister à l'échec,
chacun doit prendre la décision, chaque jour, de ne pas abandonner.
Je sais à quel point cette décision est rude parce que je la vis.
La réalité de mon travail est que j'échoue presque à chaque fois
et que je continue, car c'est ainsi que l'on construit des télescopes.
Le télescope que j'ai aidé à construire s'appelle
« Faint Intergalactic-medium Red-shifted Emission Balloon »,
ce qui est imprononçable,
donc on l'appelle « FIREBall ».
Et ne vous inquiétez-pas, il n'explose pas à la fin de l'histoire !
Je travaille sur FIREBall depuis plus de 10 ans
et je dirige maintenant l'incroyable équipe qui l'a construit.
FIREBall a été conçu pour observer les structures connues les plus légères :
des nuages massifs de gaz d'hydrogène.
Ces nuages sont immenses.
Ils sont encore plus grands que ce à quoi vous pensez, ils sont énormes.
On pense que ces nuages d'hydrogène flottent dans et hors des galaxies.
Je travaille sur FIREBall car ce que je veux vraiment,
c'est tout faire pour que, de l'univers,
on ne voie non seulement la lumière des étoiles
mais aussi tous les atomes de l'univers afin de les analyser.
C'est tout ce que je veux faire.
(Rires)
Mais observer au moins quelques-uns de ces atomes
est crucial pour comprendre l'apparence des galaxies.
Je veux savoir
comment ce gaz d'hydrogène entre dans une galaxie et crée une étoile.
J'ai commencé à travailler sur FIREBall en 2008,
pas sur le télescope mais sur le capteur de lumière,
qui est le cœur de tout télescope.
Ce nouveau capteur était développé par une équipe que j'ai rejointe
au Jet Propulsion Laboratory de la NASA.
Et notre but était de prouver que ce capteur marchait vraiment bien
pour détecter l'hydrogène gazeux.
En travaillant sur cela,
j'ai détruit plusieurs capteurs extrêmement onéreux
avant de réaliser que la machine que j'utilisais
créait un plasma qui court-circuitait tout appareil électrique qu'on y insérait.
On a utilisé une autre machine, on a eu d'autres défis
et il a fallu des années pour y arriver.
Quand le premier capteur a fonctionné,
c'était splendide !
Nos capteurs sont 10 fois meilleurs que les précédentes technologies de pointe
et sont installés dans tous les types de télescopes.
Nos capteurs vont nous donner une nouvelle façon de voir notre univers
et notre place au milieu de ce dernier.
Bien, une fois les capteurs finis,
il est temps de construire un télescope.
Et FIREBall est étrange par rapport aux autres télescopes
car il n'est ni dans l'espace, ni sur la terre ferme.
À la place, il est suspendu à un gigantesque ballon par un câble
et observe durant une seule nuit
depuis la stratosphère à 40 km d'altitude,
précisément à la limite de l'espace.
C'est en partie parce que la limite est bon marché comparée à l'espace.
(Rires)
En le construisant, bien entendu, il y a eu encore plus d'échecs :
des ratés sur les miroirs
car des miroirs rayés ont dû être remplacés,
puis un système de refroidissement entier a dû être reconstruit,
des échecs de calibrage, on a dû recommencer les tests encore et encore
et des ratés littéralement inattendus :
un jour, un bébé faucon adorable mais très énervé a atterri
sur le réservoir de notre spectrographe.
(Rires)
Pour être honnête, c'était le plus beau jour
de l'histoire de ce projet.
(Rires)
J'aimais vraiment ce faucon.
Une fois les dégâts du faucon réparés,
on l'a fabriqué pour tenter de le lancer en août 2017
et on n'a pas réussi à le lancer
à cause de six semaines de pluie continue dans le désert du Nouveau-Mexique.
(Rires)
Nos esprits lessivés, nous y sommes retournés
en août 2018, la dixième année.
Et durant la matinée du 22 septembre,
nous avons réussi à lancer le télescope.
(Applaudissements)
J'ai tout investi dans ce projet, même ma vie entière,
et je n'arrive toujours pas à croire que c'est arrivé.
Voilà une photo de notre ballon prise ce jour-là au crépuscule
FIREBall y est suspendu
et la lune est presque pleine.
Et j'adore cette photographie, Dieu que je l'aime.
Mais je la regarde
et ça me donne envie de pleurer.
Car lorsqu'un ballon comme celui-là est gonflé,
il est sphérique.
Et celui-ci ne l'est pas.
Il a une forme de larme.
Cela signifie que le ballon est percé.
Parfois les ballons échouent aussi.
FIREBall a atterri en urgence dans le désert du Nouveau-Mexique
on n'a pas eu les données que l'on voulait.
À la fin de cette journée, je me suis demandé :
« Pourquoi est-ce que je fais ça ? »
J'y ai beaucoup réfléchi depuis.
Je me suis rendu compte que tout mon travail a été rempli
de choses qui cassent, d'où l'échec,
qu'on ne comprend pas, d'où l'échec,
qu'on ne manipule pas bien dès le départ,
d'où l'échec.
Je pense aux milliers de personnes qui ont construit Hubble
et aux nombreux échecs qu'ils ont endurés.
Ils ont fait face à d'innombrables échecs qui fendent le cœur,
même quand il était dans l'espace.
Pour eux, aucun de ces échecs n'a été une raison d'abandonner.
Je repense à ce pourquoi j'aime mon métier.
Je veux savoir ce qu'il se passe dans l'univers.
Nous voulons tous savoir ce qu'il se passe dans l'univers.
Je veux savoir ce qu'il se passe avec cet hydrogène.
Je me suis rendu compte que la recherche est essentiellement un processus
de découverte de choses qui ne fonctionnent pas
et l'échec est inévitable quand on dépasse les limites de nos connaissances,
et c'est ce que je veux faire.
Alors je choisis de continuer.
Et notre équipe va faire ce qu'a déjà fait
quiconque qui a construit quelque chose avant nous :
nous allons réessayer,
en 2020.
Aujourd'hui, on dirait un échec, et ça y ressemble vraiment,
mais cela restera un échec,
seulement si j'abandonne.
Merci beaucoup.
(Applaudissements)
Csillagász vagyok, és távcsöveket építek.
Azért, mert először is lenyűgözőek,
másodszor pedig
úgy vélem, hogyha újat akarunk felfedezni a világegyetemben,
akkor másként kell
az univerzumra tekintenünk.
Az új technológiák a csillagászatban –
lencsék, fotólemezek
és egyéb fejlesztések egészen az űrtávcsövekig –
mind új módon láttatják velünk a világegyetemet,
és általuk jobban megértjük
a benne elfoglalt helyünket.
De a felfedezéseknek megvan az ára.
Sok ezer ember és 44 év kellett ahhoz,
hogy a Hubble-űrteleszkóp az ötlettől eljusson a pályára bocsátásig.
Időre van szükség,
valamint a kudarc elviselésére
és olyan egyénekre,
akik nap mint nap a folytatás mellett döntenek.
Tudom, milyen nehéz ez a döntés, mert átélem.
Munkám velejárója a szinte állandó kudarc és a kudarcból való felállás,
mert így épülnek a távcsövek.
A teleszkópnak, amelynek az elkészítését segítettem,
"faint intergalactic-medium redshifted emission balloon" a neve,
ami túl hosszú,
ezért FIREball-nak hívjuk.
Ne aggódjanak, nem fog felrobbanni a történet végén.
Tíz éve dolgozom a FIREBall-on,
és most én vezetem a nagyszerű csapatot, amely megépítette.
A FIREBall célja, hogy megfigyelje a leghalványabb ismert struktúrákat:
a hatalmas hidrogéngázfelhőket.
Ezek gigászi felhők.
Minden elképzelhetőnél nagyobbak.
Irdatlan kiterjedésű hidrogénfelhők,
amelyekről úgy tudjuk, hogy ki-és befelé áramlanak a galaxisokban.
Azért dolgozom a FIREBall-on,
mert formálni szeretném a világegyetemről alkotott képet,
hogy az ne csak a csillagok fényét jelentse,
hanem meg tudjunk figyelni és mérni minden létező atomot.
Mindössze ennyit akarok.
(Nevetés)
A galaxisok megjelenési formáinak megértéséhez
legalább néhány atomot meg kell vizsgálnunk.
Tudni akarom,
hogyan áramlik a hidrogéngáz a galaxisban, és hogyan keletkezik belőle csillag.
2008-ban kezdtem el dolgozni a FIREBall projekten,
de nem maga a teleszkóp volt a feladatom, hanem a fényérzékelő,
ami minden távcső legfontosabb eleme.
Az új szenzort a NASA egyik űrközpontjának,
a Jet Propulsion Laboratory csapatával fejlesztettük ki.
Azt akartuk bizonyítani,
hogy a szenzor kitűnően fogja észlelni a hidrogéngázt.
E munka során
több nagyon-nagyon drága szenzort is tönkretettem,
mire rájöttem, hogy az általam használt gép
plazmát hozott létre, amitől zárlatos lett minden belehelyezett elektromos dolog.
Egy másik gépet kezdtünk használni, majd újabb problémák adódtak,
és évekbe telt, míg a dolog összejött.
Csodálatos volt,
amikor az első szenzor működött.
Fényérzékelőink ma tízszer jobbak a korábbi csúcskategóriánál,
és számos új teleszkópba szerelik be őket.
Segítségükkel másként fogjuk látni az univerzumot és benne a helyünket.
Tehát a szenzorok kipipálva,
ideje rátérni a teleszkópra.
A FIREBall különleges a távcsövek között,
mert nem az űrben van, és nem is a Földön,
hanem egy hatalmas ballonra szerelve lóg,
és csak egyetlen éjszaka végez megfigyelést
40 kilométerre, a sztratoszférában,
a világűr szélén.
Ennek oka részben az, hogy a világűr széle sokkal olcsóbb, mint a világűr.
(Nevetés)
A távcső megépítése természetesen további kudarcokkal járt:
nem minden tükör sikerült,
karcolások miatt újra kellett készíteni néhányat,
hibák a hűtőrendszerben,
egy teljes rendszert újra kellett építeni,
kalibrálási hibák, újra és újra lefuttattunk teszteket,
meghibásodások ott, ahol a legkevésbé sem számítottunk rájuk:
volt egy bájos, de nagyon mérges sólyomfióka,
aki egy nap a spektográf tartályán landolt.
(Nevetés)
Hogy őszinte legyek, az volt a legszebb nap
a projekt történetében.
(Nevetés)
Nagyon szerettem azt a madarat.
A sólyom okozta hibát kijavítottuk,
a távcső készen állt az indítási kísérletre 2017 augusztusában –
de nem sikerült elindítani,
mert hat hétig szakadatlanul esett az új-mexikói sivatagban.
(Nevetés)
Elment a kedvünk,
és csak 2018 augusztusában, a tizedik évben álltunk elő újra.
Végül szeptember 22-én
útnak indítottuk a távcsövet.
(Taps)
Nagyon sokat áldoztam erre a projektre – az egész életemet,
és szinte el sem hiszem, hogy megtörtént.
Ez a kép aznap napnyugtakor készült
a ballonunkról,
rajta a FIREBall,
és majdnem telihold volt.
Imádom ezt a képet.
Annyira tetszik.
De ránézek,
és majdnem elsírom magam,
mert a ballonok, ha teljesen fel vannak fújva, gömb alakúak,
ez viszont nem.
Könnycsepp alakja van,
mert egy lyuk van benne.
Néha a ballonok is kudarcot vallanak.
A FIREBall az új-mexikói sivatagban zuhant le,
és nem jutottunk hozzá a kívánt adatokhoz.
A nap végén arra jutottam:
„Miért csinálom ezt?”
Sokat gondolok erre azóta is.
Rádöbbentem, hogy a munkám tele van olyan dolgokkal,
amelyek tönkremennek, nem sikerülnek,
mert nem értjük őket,
vagy mert elsőre rosszul csináljuk,
és azért nem sikerülnek.
Eszembe jut a több ezer ember, aki a Hubble-t építette,
és hogy mennyi kudarcot kellett elviselniük.
Számtalan kudarcot, köztük szívszorító kudarcokat,
még akkor is, amikor már az űrben volt.
Semmilyen kudarc sem tántorította el őket.
Arra is gondolok, miért szeretem a munkámat.
Tudni akarom, mi történik az univerzumban.
Önök is mind tudni akarják, mi történik a világegyetemben.
Tudni akarom, mi történik a hidrogénnel.
Rájöttem, hogy a felfedezés olyan folyamat, amelynek során
gyakran nem megoldható dolgokra bukkanunk.
A kudarc elkerülhetetlen, amikor a tudás határait feszegetjük.
És én épp ezt akarom tenni.
Ezért döntök úgy, hogy folytatom.
Csapatunk azt fogja tenni,
amit előttünk bárki, aki valaha is épített valamit:
újra megpróbáljuk
2020-ban.
Lehet, hogy ma kudarcnak érezzük az egészet, és az is,
de csak akkor marad kudarc,
ha feladom.
Köszönöm szépen.
(Taps)
Sono un'astronoma e costruisco telescopi.
Li costruisco, prima cosa perché sono stupendi.
Ma seconda cosa,
perché se si vuole conoscere qualcosa di nuovo sull'universo
bisogna guardare l'universo
con occhi nuovi.
Le nuove tecnologie in astronomia,
come lenti, lastre fotografiche,
e via dicendo fino ai telescopi spaziali,
ognuna ci ha fatto vedere l'universo con occhi nuovi
e ci ha subito portati a una nuova visione
del nostro ruolo al suo interno.
Ma per quelle scoperte c'è stato un prezzo da pagare,
Ci sono volute migliaia di persone e 44 anni
perché il telescopio spaziale Hubble da un'idea andasse in orbita.
Serve tempo,
serve saper accettare il fallimento,
servono singole persone
che ogni giorno non si arrendono.
So quanto sia dura la scelta, perché la vivo.
Il punto è che nel mio lavoro fallisco sempre, ma vado avanti,
perché è così che si costruisce un telescopio.
Il telescopio a cui ho contribuito si chiama
"pallone intergalattico a spostamento verso il rosso a emissioni deboli",
sembra uno scioglilingua,
abbreviato in "FIREBall", palla di fuoco.
Tranquilli, non esploderà alla fine della storia.
Lavoro al FIREBall da oltre 10 anni
e ora dirigo il fantastico team che l'ha costruito.
Il FIREBall è progettato per osservare le più deboli strutture note:
enormi nuvole di gas idrogeno.
Queste nuvole sono giganti.
Perfino più grandi di qualunque cosa pensiate.
Sono enormi,
enormi nuvole di idrogeno che crediamo fluttuare dentro e fuori le galassie.
Lavoro al FIREBall
perché voglio portare la nostra visione dell'universo
da una che punta il riflettore solo alle stelle
a una in cui si veda e si misuri ogni atomo esistente.
Ecco tutto ciò che voglio.
(Risate)
Ma almeno osservare alcuni di questi atomi
è cruciale per capire perché le galassie ci appaiono così.
Voglio sapere
come fa il gas idrogeno a entrare in una galassia e a creare una stella.
Il mio lavoro al FIREBall è iniziato nel 2008,
lavorando non sul telescopio, ma sul sensore di luminosità,
che è il cuore di ogni telescopio.
Il nuovo sensore era sviluppato da un team al quale mi ero unita
al Jet Propulsion Laboratory della NASA.
Volevamo dimostrare che il sensore avrebbe funzionato a meraviglia
nel rilevare quel gas idrogeno.
Durante il mio lavoro,
ho distrutto parecchi sensori molto, molto, molto costosi
prima di capire che la macchina che stavo utilizzando
creava un plasma, mandando in corto qualsiasi cosa elettrica che toccasse.
Abbiamo cambiato macchina, ci sono state altre sfide,
e ci sono voluti anni perché funzionasse.
Ma quando quel primo sensore ha funzionato,
è stato magnifico.
Oggi i nostri sensori sono 10 volte migliori dei precedenti,
e vengono inseriti nei nuovi telescopi di ogni genere.
Con questi sensori vedremo diversamente l'universo e il nostro posto all'interno.
Dunque, finiti i sensori,
era ora di costruire un telescopio.
E il telescopio FIREBall è così strano che più strano non si può,
perché non è né nello spazio, né a terra.
Piuttosto, è appeso con un cavo a un pallone gigante
e osserva per una sola notte,
da una quarantina di chilometri nello stratosfera,
il limite estremo dello spazio.
Questo perché il limite estremo costa molto meno dello spazio effettivo
(Risate)
Per costruirlo, ovviamente, altri fallimenti:
specchi che non andavano bene,
specchi graffiati che dovevano essere rifatti;
guasti al sistema di raffreddamento,
un intero sistema da rifare;
errori di taratura, abbiamo fatto esami su esami e ancora esami;
errori quando uno meno se lo aspettava:
un falchetto adorabile ma arrabbiatissimo atterrato
sul contenitore dello spettrografo, un giorno.
(Risate)
A dirla tutta però, è stato un giorno stupendo
nella storia del progetto.
(Risate)
Adoravo quel falco.
Risolto il guaio del falco, lo abbiamo costruito
per un tentativo di lancio ad agosto 2017,
e il lancio è saltato,
per colpa di sei settimane di pioggia ininterrotta nel deserto del New Mexico.
(Risate)
Con l'umore smorzato, ci abbiamo riprovato,
ad agosto 2018, il decimo anno.
E la mattina del 22 settembre
finalmente abbiamo lanciato il telescopio.
(Applausi)
Ho messo tanto di me, la mia vita, in questo progetto,
e ancora stento a credere che sia successo.
Vi mostro quest'immagine scattata quel giorno al tramonto,
del nostro pallone,
con il FIREBall appeso,
e la luna quasi piena.
Adoro quest'immagine.
Dio, quanto mi piace.
Ma la guardo,
e mi viene da piangere,
perché una volta gonfiati questi palloni sono sferici,
e questo non lo è.
È a forma di goccia.
Questo perché è bucato.
A volte anche i palloni si guastano.
Il FIREBall si è schiantato nel deserto del New Mexico,
e non abbiamo raccolto i dati che volevamo.
A fine giornata, ho pensato:
"Perché lo sto facendo?".
E da allora ho pensato a lungo al perché.
E ho compreso che il mio lavoro è pieno di cose
che si rompono e non funzionano,
che non capiamo e che si guastano,
che facciamo male fin dall'inizio,
perciò non funzionano.
Penso alle centinaia di persone che hanno costruito lo Hubble
e a quanti errori abbiamo avuto.
Ci sono stati innumerevoli guasti, errori strazianti,
perfino quando era nello spazio.
Ma nessuna di queste cose li ha fatti arrendere.
Penso al perché amo il mio lavoro.
Voglio sapere quello che succede nell'universo.
Anche tutti quanti voi volete saperlo.
Voglio sapere che cosa succede a quell'idrogeno.
Per questo ho capito che la scoperta è soprattutto un processo
di ricerca di cose che non funzionano,
e il fallimento è inevitabile quando si superano i limiti della conoscenza.
È quello che voglio fare.
Io scelgo di andare avanti.
E il nostro team farà
quello che chiunque abbia costruito qualcosa prima di noi ha fatto:
riprovarci,
nel 2020.
Oggi potrebbe sembrare un fallimento, e anzi lo è,
ma resterà solo un fallimento
se mi arrendo.
Grazie mille.
(Applausi)
저는 천문학자이고 우주 망원경을 만듭니다.
망원경을 만드는 이유로는
첫째로, 망원경은 아주 끝내주고요.
또한, 둘째로
만약 우주에서 새로운 걸 발견하고 싶다면
새로운 방식으로 우주를 봐야 한다고 생각하기 때문입니다.
렌즈에서 시작해 사진용 감광판
그리고 우주 망원경까지
이 같은 천문학의 신기술들은
우주를 새롭게 볼 수 있는 방법을 알려주고
우리 세계에 관해 새로운 시각을 줍니다.
하지만 이러한 발견에는 대가가 있습니다.
허블 우주 망원경이 아이디어에서 시작해 공전 궤도로 진입하는데
수천 명의 사람들과 44년의 기간이 필요했습니다.
시간이 필요하고
실패를 견뎌내야 하고
개개인들은 매일매일
포기와 싸워 이겨내야 합니다.
저는 그렇게 해왔기에 그것이 얼마나 힘든 일인지 압니다.
일에 있어 저는 거의 대부분을 실패하지만
그래도 꾸준히 도전합니다.
이렇게 해야 우주 망원경이 만들어지기 때문입니다.
제가 같이 작업한 망원경은
"희미한 은하계 간 적색 편이 이동 방사 열기구"라 불리는데
이름이 길고 복잡해서
"파이어볼"이라고 부릅니다.
제 이야기 마지막에 폭발하거나 하지 않으니 걱정 마세요.
저는 십 년 이상 파이어볼에 관해 연구해왔고
현재는 파이어볼 만드는 유능한 직원들을 이끌고 있습니다.
파이어볼은 거대한 수소 구름처럼
아주 희미한 구조들을 관측하도록 설계되었습니다.
수소 구름은 거대합니다.
여러분이 생각하는 것보다 훨씬 거대합니다.
수소 구름은 거대하기에 은하 안팎으로 흐릅니다.
저는 파이어볼을 연구합니다.
왜냐하면 저희가 우주를 관찰하는 데 있어
단순히 별빛을 바라보던 것을 넘어
이 세상에 존재하는 모든 원자를
하나씩 관찰하고 측정하길 원하기 때문입니다.
아주 작은 바람이죠.
(웃음)
은하계가 왜 지금처럼 보이는지 이해하는데
원자를 관찰하는 것은 아주 중요합니다.
제가 밝히고 싶은 것은
수소 구름이 어떻게 은하계로 들어가고
별을 만드는가에 대한 것입니다.
2008년에 저는 파이어볼 연구를 시작했고
당시 망원경 자체를 연구하는 대신
망원경의 핵심인 광센서를 연구했습니다.
이 사진 속 센서는 나사 제트 추진 연구소의
제가 일한 팀에서 개발한 센서입니다.
저희의 목표는 이 센서가 수소 구름을 발견할 만큼 성능이 좋다는 걸
증명하는 것이었습니다.
당시 일하는 동안
저는 여러 개의 센서를 완전히 망가뜨렸습니다.
매우 매우 비싼 센서들이었죠.
제가 사용하는 기계가 플라스마를 생성해 모든 전기 부품에
합선을 일으킨다는 걸 차마 깨닫기도 전이었습니다.
결국 다른 기계를 사용했지만 또 다른 문제들이 있었고
이걸 고치는 데만 몇 년이 걸렸습니다.
그리고 센서가 처음으로 작동했을 때는
정말 환상적이었습니다.
저희 센서는 기존의 최첨단 센서에 비해 10배는 더 좋고
어떠한 망원경 종류에도 작동합니다.
이 센서를 통해 우주와 우리 세계를 새롭게 볼 수 있게 되었습니다.
센서는 끝났고
망원경을 만들 차례입니다.
우주 망원경으로서의 파이어볼은 정통이 아닙니다.
우주에 있는 것도 아니고 지상에 있는 것도 아니기 때문입니다.
그것은 거대한 열기구에 줄로 연결되어
우주가 바로 시작되는 지점인
성층권 상공 40km에서
딱 하룻밤 동안만 관찰합니다.
진짜 우주보다 우주가 시작되는 곳에 보내는 것이 훨씬 저렴하니까요.
(웃음)
당연히 망원경 만드는 동안 더 많은 실패가 있었습니다.
반사경이 금이 가서
반사경을 새로 만들어야 했고
냉각 장치가 망가져서
모든 시스템을 다시 만들기도 하고
측정 장치도 망가져
수없이 실험 확인을 계속해야 하기도 했습니다.
전혀 예상치 못한 실패도 겪었습니다.
어느 날은 매우 사랑스러운 아기 매가
엄청나게 화난 얼굴로 분광기 탱크에 앉아있었죠.
(웃음)
비록 실패했지만 프로젝트 역사상 가장 멋졌던 날이라고 해두죠.
(웃음)
그 아기 매는 정말 귀여웠어요.
결국 그 매로 인한 문제를 다시 해결하고
2017년 여름에 발사 시도를 했지만
또 다시 실패했습니다.
뉴멕시코 사막에 무려 6주 동안 비가 내렸거든요.
사막에서요.
(웃음)
저희는 사기가 꺾였지만 10년째 되는 해인
2018년 8월에도 계속 시도했습니다.
그리고 9월 22일 아침
마침내 우주 망원경을 쏘아 올렸습니다.
(박수)
저는 제 자신, 제 모든 인생을 쏟아부었던 이 프로젝트를
마침내 성공시켰다는 사실이 아직도 믿기지가 않습니다.
그날 일몰 즈음에는
보름달 근처에서 사진을 찍었습니다.
파이어볼이 달린 저희 열기구의 모습입니다.
제가 좋아하는 사진입니다.
정말 사랑합니다.
하지만 이 사진을 보고 있으면 눈물이 납니다.
왜냐하면 열기구는 완전 팽창 시 동그란 구 형태가 되어야 하는데
사진에서는 그렇지가 않죠.
이건 눈물 모양처럼 생겼습니다.
이것은 어딘가에 구멍이 있기 때문입니다.
때론 열기구도 실패합니다.
파이어볼은 결국 뉴멕시코 사막에 추락하였고
저희는 저희가 원하던 자료를 얻을 수 없었습니다.
그리고 그날 밤 제 자신에게 물었습니다.
"내가 왜 이걸 하고 있지?"
그날 이후 왜 그런지 많은 고민을 했습니다.
그리고 제가 해온 모든 연구는 실패로 가득하다는 것을 깨달았습니다.
망가져서 실패하고
이해 못 해서 실패하기도 하고
심지어 첫 단추부터 잘못 꿰어 실패하기도 했음을 깨달았습니다.
허블 망원경을 만들던 수천 명의 사람들이 얼마나
많은 실패를 감내했을는지 생각해 보았습니다.
수없이 많은 실패도 있었고 안타까운 실패도 있었고
우주 내에서까지도 실패가 있었습니다.
그리나 그 어떠한 실패도 우리가 포기할만한 이유가 되지는 않았습니다.
제 일이 왜 좋을까 생각했습니다.
저는 우주에서 어떠한 일들이 일어나는지 알고 싶고요.
여러분들도 모두 같은 마음일 것이라 생각합니다.
그 수소 구름에 무슨 일이 일어나는지도 알고 싶고요.
저는 발견이라는 것이 이제까지 잘 안 되던 것을
연구하며 알아내는 과정이고
이러한 지식의 한계를 뛰어넘는 도전에서 실패는 불가피하다는 걸 깨달았습니다.
이런 것이 제가 하고 싶은 일이고요.
그래서 계속 나아가기로 결정했습니다.
그리고 저희 팀도
모든 선구자들이 겪어왔을 이러한 불가피한 실패의 과정을
2020년에 다시 도전하기로 했습니다.
오늘은 실패처럼 느껴질 수 있고 그게 맞을 수도 아닐 수도 있지만
만약 이대로 포기한다면
그것은 실패로만 남을 것입니다.
감사합니다.
(박수)
Јас сум астроном кој гради телескопи.
Градам телескопи затоа што, под број еден - тие се неверојатни.
Но, под број два
- верувам дека ако сакате да откриете нешто ново за универзумот,
мора да го гледате универзумот
од друг агол.
Новите технологии во астрономијата -
леќи, фотографски плочи,
па сѐ до вселенски телескопи -
ни овозможија нови начини за набљудување на универзумот
и директно доведоа до ново поимање
на нашето место во него.
Но тие пронајдоци имаат своја цена.
Потребни беа илјадници луѓе и 44 години
за идејата за вселенскиот телескоп Хабл да стане реалност.
Потребно е време,
потребно е толерирање на неуспех,
потребни се поединци
кои секој ден одлучуваат да не се откажат.
Знам колку е тешка таа одлука, затоа што јас ја живеам.
На работа речиси постојано доживувам неуспеси, но сепак продолжувам,
затоа што така се градат телескопи.
Помогнав да се создаде телескоп со име
слаб меѓугалактички медиум црвено насочен емитувачки балон,
што е тешко да се изговори,
па ние го викаме „Фајербол."
И не грижете се, нема да експлодира на крајот од приказнава.
Работам на Фајербол повеќе од 10 години
и сега го водам тимот на неверојатни луѓе што го изгради.
Фајербол е создаден за набљудување на најматните структури што ни се познати:
огромни облаци водороден гас.
Овие облаци се огромни.
Поголеми се од што и да мислите.
Тие се огромни.
Огромни облаци од водород се движат кон и од галаксиите.
Работам на Фајербол
затоа што сакам да го сменам погледот за универзумот
од универзум само со светлина од ѕвезди
до онаков каде може да се види и измери секој атом што постои.
Само тоа сакам да го направам.
(смеа)
Но набљудувањето на некои од тие атоми
е клучно за разбирање зошто галаксиите изгледаат како што изгледаат.
Сакам да знам
како водородниот гас влегува во галаксија и создава ѕвезда.
Мојата работа на Фајербол започна во 2008 г.,
работејќи не на телескопот, туку на сензорот за светлина,
а тоа е срцето на секој телескоп.
Новиот сензор го развиваше тим при лабораторијата за млазен погон на НАСА,
на кој јас му се приклучив.
И нашата цел беше да докажеме дека овој сензор многу добро би функционирал
при пронаоѓање на водороден гас.
Додека работев на ова,
уништив неколку многу, многу скапи сензори
пред да сфатам дека машината што ја користев
создава плазма која го прегорува секој електричен уред што ќе го ставиме внатре.
Употребивме друга машина, имаше други предизвици,
па потребни беа години да се усоврши.
Но кога тој прв сензор проработе,
беше зачудувачко.
Нашите сензори сега се 10 пати подобри од претходните верзии
и се ставаат на сите видови нови телескопи.
Сензорите ќе овозможат нов начин за набљудување на универзумот.
Па, со готови сензори,
време е за телескоп.
Фајербол е чуден, што се однесува до телескопите,
затоа што не е во вселена, а не е ни на земја.
Наместо тоа, истиот виси на кабел од џиновски балон
и набљудува, во само една вечер,
од 210.000 км во стратосферата,
од самиот раб на вселената.
Делумно затоа што работ на вселената е поевтин од самата вселена.
(смеа)
Додека го конструиравме, се јавија уште дефекти:
оштетени огледала,
т.е. изгребани огледала кои требаше одново да се направат.
Откажа системот за ладење,
па целиот систем мораше одново да се направи.
Грешки во калибрација, правевме тестови одново и одново и одново.
Дефекти тогаш кога најмалку ги очекувавме.
Еднаш ни слета едно слатко, но налутено бебе сокол
директно на садот за спектографија.
(смеа)
Но, сепак, тоа беше еден од најдобрите денови
во историјата на проектот.
(смеа)
Навистина го сакав тој сокол.
Штетата од соколот се поправи, и го подготвивме
за лансирање во август, 2017 г.,
но не успеавме да го лансираме,
поради шестнеделен дожд во пустината Ново Мексико.
(смеа)
Бевме потиштени, но пак дојдовме
во август, 2018 г., 10 година по ред.
И на 22 септември
конечно го лансиравме телескопот.
(аплауз)
Целиот мој живот го вложив во овој проект,
и сѐ уште не можам да поверувам дека се оствари.
Имам фотографија која е направена околу зајдисонце истиот ден.
Се гледа нашиот балон,
како виси Фајербол од него
и речиси полната месечина.
Ја обожавам сликава.
Боже, колку ја сакам.
Но кога ќе ја погледнам,
ми доаѓа да заплачам,
затоа што кога ќе се надуваат, овие балони се сферични,
а овој не е.
Има форма на солза.
Затоа што има дупка во него.
Понекогаш и балоните се расипуваат.
Фајербол падна во пустината Ново Мексико,
и не ги добивме бараните податоци.
На крајот од денот, си помислив:
„Зошто го правам ова?“
И многу размислував за тоа од тој ден.
И сфатив дека мојата дејност се состои од работи
кои се кршат и расипуваат.
Работи кои не ги разбираме, па се расипуваат.
Работи кои ги грешиме првиот пат,
па се расипуваат.
Размислувам за илјадниците луѓе што го изградија Хабл
и колку неуспеси претрпеле.
Имаше безброј неуспеси, разочарувачки неуспеси,
дури и кога беше во вселената.
Но ниеден од тие неуспеси не беа причина за откажување.
Размислувам зошто си ја сакам работата.
Сакам да знам што се случува во универзумот.
И вие сакате да го знаете тоа.
Сакам да знам што се случува со водородот.
Па, сфатив дека откривањето главно е процес
на пронаоѓање работи што не функционираат,
а неуспехот е неизбежен кога се поместуваат границите на знаењето.
И тоа сакам да го правам.
Затоа одлучувам да продолжам.
Нашиот тим ќе постапи онака
како што постапиле сите други пред нас.
Ќе се обидеме повторно,
во 2020.
И можеби звучи како неуспех денес - и навистина е -
но ќе остане неуспех
само ако се откажам.
Ви благодарам многу.
(аплауз)
ကျွန်မက အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းဆောက်တဲ့ နက္ခတ္တဗေဒပညာရှင်ပါ။
အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းတွေဆောက်တာက နံပါတ်တစ် အံသြဖွယ်ဖြစ်လို့ပါ။
ဒါပေမဲ့ နံပါတ်နှစ်ကတော့
စကြာဝဠာနဲ့ပတ်သက်သက်ပြီး အသစ်တစ်ခု ရှာဖွေချင်တယ်ဆိုရင် စကြာဝဠာကို
နည်းလမ်းသစ်တစ်ခုနဲ့ ကြည့်ဖို့
လိုတယ်လို့ ယုံကြည်တယ်။
နက္ခတ္တဗေဒက နည်းပညာသစ်တွေဟာ
မှန်ဘီလူးတွေ၊ ဓာတ်ပုံ ပလိပ်ပြားတွေ
အာကာသ အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းအထိလို အရာတွေ တစ်ခုစီဟာ
စကြာဝဠာကို မြင်ဖို့ နည်းလမ်းသစ်တွေပေးပြီး
ဒီအထဲက ကျွန်မတို့ရဲ့နေရာကို သိမြင် နားလည်မှု အသစ်တစ်ခုဆီ
တိုက်ရိုက် ဦးတည်စေပါတယ်။
ဒါပေမဲ့ ဒီရှာဖွေတွေ့ရှိမှုတွေဟာ ကုန်ကျမှုရှိတယ်။
စိတ်ကူးတစ်ခုကနေ Hubble Space Telescope ကို
ဂြိုဟ်ပတ်လမ်းထဲကိုရောက်ဖို့ ထောင်ချီတဲ့လူတွေနဲ့ ၄၄ နှစ်ကြာခဲ့တယ်။
အချိန်ယူရပါတယ်။
ကျရှုံးမှုအတွက် သည်းခံမှုလိုပါတယ်။
တစ်ဦးချင်းစီဟာ နေ့တိုင်း
လက်မလျှော့ဖို့ ရွေးချယ်တာလိုတယ်။
ဒါနဲ့ရှင်သန်တော့ ဒီရွေးချယ်မှုက ဘယ်လိုခက်ခဲတာ ကျွန်မသိတယ်။
ကျွန်မအလုပ်ရဲ့ ဒိဌအဖြစ်က ကျွန်မဟာ တစ်ချိန် လုံးနီးပါး ကျရှုံးနေပြီးဆက်သွားနေတာပါ၊
အကြောင်းက ဒါ အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်း ဆောက်ခဲ့ပုံပါ။
ကူဆောက်ခဲ့တဲ့ မှန်ပြောင်းကို ခေါ်တာက
the faint intergalactic-medium red-shifted emission balloon ပါ။
ခေါ်ရတာ ထောင့်တော့
FIREBall လို့ ခေါ်လိုက်တယ်။
မပူပါနဲ့၊ ဒါက ဇာတ်လမ်းအဆုံးမှာ ပေါက်ကွဲမှာ မဟုတ်ပါဘူး။
FIREBall မှာ ကျွန်မလုပ်နေတာ ဆယ်နှစ်ကျော်နေပြီး
အခု ဒါကိုတည်ဆောက်တဲ့ မယုံနိုင်စရာ လူတွေရဲ့အဖွဲ့ကို ဦးဆောင်ပါတယ်။
FIREBall ဟာ သိထားတဲ့ အမှိန်ဆုံး ဖွဲစည်းမှုတွေကို လေ့လာဖို့ ပုံစံထုတ်တာပါ။
ဟိုက်ဒရိုဂျင်ဓာတ်ငွေ့ရဲ့တိမ်ထုကြီးတွေပါ။
ဒီတိမ်ထု တွေဟာ ကြီးမားတယ်။
သင်တွေးကြည့်နေတာ မှန်သမျှထက်ကို ပိုတောင်ကြီးမားပါတယ်။
ဧရာမကြီးတွေပါ၊
ဂလက်ဆီတွေကို စီးဝင်၊စီးထွက်တယ် ထင်နေတဲ့ ဟိုက်ဒရိုဂျင်တိမ်ထုကြီးတွေပါ
FIREBall မှာ လုပ်ကိုင်တဲ့အကြောင်းက
ကျွန်မ တကယ်လိုချင်တာက ကြယ်တွေဆီက အလင်းတစ်ခုတည်းကနေ
တည်ရှိနေတဲ့အက်တမ်းတိုင်းကို မြင်ပြီး
တိုင်းတာနိုင်တဲ့နေရာက တစ်ခုအထိ စကြာဝဠာရဲ့ မြင်ကွင်းကို ရိုက်ယူဖို့ပါ။
ကျွန်မလုပ်ချင်တာ ဒါပဲလေ။
(ရယ်သံများ)
ဒါပေမဲ့ အနည်းဆုံး ဒီအက်မ် တစ်ချို့ကို လေ့လာတာဟာ
ဘာကြောင့် ဂလက်ဆီတွေ ဒီလိုပုံပေါက်နေတာကို သိမြင်နားလည်မှုအတွက် အရေးပါပါတယ်။
ဂလက်ဆီတစ်ခုထဲကို
ဟိုက်ဒရိုဂျင်ဓာတ်ငွေ့ ဝင်ပြီး ကြယ်တစ်ခုဖြစ်တည်ပုံကိုကျွန်မသိချင်တယ်။
FIREBall မှာ ကျွန်အလုပ်က ၂၀၀၈ မှာ စတင်ခဲ့တယ်။
အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းမှာမဟုတ်ပဲ အလင်းအာရုံခံမှာပါ။
ဒါက အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းရဲ့ အချက်အချာပါ။
အာရုံခံအသစ်က NASA ရဲ့ Jet Propulsion Laboratory မှာ
ကျွန်မ ပါဝင်တဲ့အဖွဲ့က တီထွင်နေခဲ့တာပါ။
ကျွန်မတို့ပန်းတိုင်က ဒီအာရုံခံဟာ ဒီဟိုဒရိုဂျင်ဓာတ်ငွေကို ထောက်လှမ်းဖို့
တကယ်အလုပ်ဖြစ်မယ်ဆိုတာ သက်သေပြဖို့ပါ။
ဒါနဲ့ပတ်သက်တဲ့ အလုပ်မှာ
ကျွန်မသုံးနေတဲ့ စက်ဟာ ကျွန်မတို့ထည့်တဲ့ လျှပ်စစ်မှန်သမျှကို တိုအောင်လုပ်ပေးတဲ့
ပလပ်စမာတစ်ခု ဖန်တီးပေးတာ မသိခင်မှာ
အင်မတန် စျေးကြီးတဲ့ အာရုံခံအများအပြားကို ဖျက်ဆီးပစ်ခဲ့တယ်။
မတူတဲ့စက်တစ်ခု သုံးခဲ့တယ်၊ အခြားစိန်ခေါ်မှုတွေရှိခဲ့ပြီး
အမှန်ရောက်ဖို့ နှစ်ချီကြာခဲ့တယ်။
ဒါပေမဲ့ ပထမဆုံး အာရုံခံ အလုပ်ဖြစ်တဲ့အခါမှာတော့
ဂုဏ်ဝင့်ဖွယ်ရာပေါ့။
အခုဆို ကျွန်မတို့အာရုံခံတွေဟာ အရင်က ခေတ်အမီဆုံးတွေထက် ဆယ်ဆပိုကောင်းပြီး
အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်း အသစ်မျိုးစုံ ထည့်ထားလို့ရနေပါတယ်။
အာရုံခံတွေဟာ စကြာဝဠာရဲ့ဒီအထဲက ကျွန်မတို့ နေရာကိုမြင်ဖို့ နည်းလမ်းသစ်တစ်ခုပေးမယ်။
ဒီတော့ အာရုံခံတွေကတော့ ပြီးပြီ၊
မှန်ပြောင်း ဆောက်ဖို့အချိန်
အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းတွေ ရောက်သလောက် FIREBall က ထူးဆန်းတာက
၎င်းဟာ အာကာသမှာမဟုတ်၊ မြေပြင်မှာလည်း မဟုတ်လို့ပါ။
ဒီအစား ဧရာမ ပူဖောင်းကြီးက သံနန်းကြိုးတစ်ခုမှာ ချိတ်ထားပြီး
အာကာသရဲ့အစွန်းက အထက်လေထုထဲက
ပေ ၁၃၀၀၀၀ ကနေ တစ်ညတာအတွက်ပဲ
ကြည့်ရှုတာပါ။
တစ်စိတ်တစ်ပိုင်းက အာကာသအစွန်းက အာကာသအစစ်ထက် အတော် စျေးပိုပေါလို့ပါ။
(ရယ်သံများ)
ဒီတော့ တကယ်တမ်း ဒါကိုတည်ဆောက်တာဟာ ကျရှုံးမှုပိုများတယ်၊
ပျက်သွားတဲ့ မှန်တွေ၊
ပြန်လုပ်ဖို့လိုတဲ့ ခြစ်ရာနဲ့ မှန်တွေ၊
အအေးစနစ် ပျက်ယွင်းမှုတွေ၊
ပြန်လုပ်ဖို့လိုတဲ့ စနစ်တစ်ခုလုံး
စံချိန်ကိုက်တာ ပျက်တာတွေ၊ စမ်းသပ်မှုတွေ အထပ်ထပ်ကို လုပ်ခဲ့တာပါ။
တကယ့် မမျှော်လင့်ဆုံးအချိန်မှာ ပျက်ယွင်းမှုတွေပါ။
တစ်နေ့ ရောင်စဉ်ဖမ်းကိရိယာ တိုင်ကီမှာ ချစ်စရာကောင်းပေမဲ့ အင်မတန် စိတ်တိုတဲ့
သိမ်းငှက်ပေါက် တစ်ကောင်လာနားတယ်။
(ရယ်သံများ)
အသင့်အတင့်ဆိုပေမဲ့ ဒီပရောဂျက်သမိုင်းမှာ
ဒါက အကြီးကျယ်ဆုံးနေ့ပါ။
(ရယ်သံများ)
ကျွန်မ ဒီသိမ်းငှက်ကို တကယ် သဘောကျခဲ့တယ်။
ဒါပေမဲ့ သိမ်းငှက်က ပြင်ထားတာကို ဖျက်ဆီးတယ်၊ သြဂုတ်လ ၂၀၁၇
လွှတ်တင်တာ ကြိုးပမ်းမှုတစ်ခုအတွက် ဆောက်ခဲ့တာလေ၊
ဒီနောက် မလွှတ်တင်ဖြစ်ခဲ့တာက
မက္ကဆီကို ကန္တာရမှာ ခြောက်ပတ် ဆက်တိုက် မိုးရွာလို့ပါ။
(ရယ်သံများ
စိတ်ဓာတ်တွေ လျော့သွားပြီး ပြန် ရောက်လာတယ်။
သြဂုတ်လ ၂၀၁၈၊ နှစ် ၁၀ ပါ။
စက်တင်ဘာလ ၂၂ ရက် မနက်မှာ
နောက်ဆုံးတော့ အဝေးကြည့်မှန်ပြောင်းကို လွတ်တင်ခဲ့တယ်။
(လက်ခုပ်သံများ)
ကျွန်မကိုယ်တိုင်၊ ကျွန်မဘဝတစ်ခုလုံးကို ဒီပရောဂျက်မှာ ထည့်ထားတာပါ၊
ဖြစ်ပျက်ခဲ့တာကို မယုံနိုင်သေးသလိုပဲ။
အဲဒီနေ့ နေဝင်ချိန်လောက်မှာ ရိုက်ယူခဲ့တဲ့
ကျွန်မတို့ ပူဖောင်းရဲ့ပုံ ရှိပါတယ်။ ဒီကနေ
FIREBall ကို ချိိတ်ထားတယ်
လပြည်လုလုပါ။
ကျွန်မ ဒီပုံကို သဘောကျတယ်၊
အိုး၊ ချစ်လိုက်တာ။
ဒါပေမဲ့ ကြည်လိုက်ပါ၊
ကျွန်မကို ငိုချင်အောင်လုပ်တယ်။
အကြောင်းက လေအပြည့်ဖြည့်ပြီးတဲ့အခါ ဒီပူဖောင်းတွေက လုံးဝန်းတယ်၊
ဒါကျတော့ မဟုတ်ဘူး။
မျက်ရည်စက်ပုံပေါက်နေတယ်။
အကြောင်းက အထဲမှာ အပေါက်ရှိလို့ပါ။
တစ်ခါတစ်လေ ပူဖောင်းတွေလည်း ပျက်တာပဲလေ။
FIREBall ဟာ မက္ကဆီကို ကန္တာရထဲမှာပျက်ကျခဲ့တယ်။
ကျွန်မတို့ လိုချင်တဲ့ ဒေတာ မရခဲ့ဘူး။
အဆုံးမှာတော့ ကိုယ့်ကိုယ်ကိုယ် တွေးမိတာက
" ငါ ဘာကြောင့် ဒါကိုလုပ်နေတာလဲ။"
ဘာကြောင့်ဆိုတာကို အဲဒီနေ့ကတည်းက အများကြီးတွေးခဲ့တယ်။
ကျွန်မ သဘောပေါက်ခဲ့တာက ကျွန်မရဲ့အလုပ်အားလုံးဟာ
ပျက်တာ၊ ကျရှုံးတာ၊
ကျွန်မတို့ နားမလည်တာ၊ ၎င်းတို့ ပျက်ယွင်းတာ၊၊
ပထမဆုံးအကြိမ်မှာ မှားယွင်းးတော့ ပျက်ယွင်းသွားတာ၊
စတာတွေ ပြည့်နေတယ်ဆိုတာပါ။
Hubble ကိုဆောက်တဲ့ ထောင်ချီတဲ့ လူတွေနဲ့ တောင့်ခံခဲ့ရတဲ့
ကျရှုံးမှု အကြိမ်အရေအတွက်ကိုတွေးမိတယ်။
ဒါက အာကာသထဲမှာ ရှိနေစဉ်မှာတောင် မရေတွက်နိုင်တဲ့ ကျရှုံးမှုတွေ၊
ကြေကွဲဖွယ် ကျရှုံးမှုတွေရှိခဲ့တယ်။
ဒီကျရှုံးမှုတစ်ခုကမှ သူတို့အတွက် လက်လျှောဖို့ မကြောင်းမဖြစ်ခဲ့ဘူး။
ဘာလို့ အလုပ်ကိုချစ်လဲ တွေးတယ်။
စကြာဝဠာမှာ ဖြစ်ပျက်နေတာကို ကျွန်မ သိချင်တယ်။
စကြာဝဠာမှာ ဖြစ်ပျက်နေတာကို သင်တို့အားလုံးလည်း သိချင်ကြတယ်။
ဒီဟိုက်ဒရိုဂျင်နဲ့ ဆက်ဖြစ်နေတာ ကျွန်မ သိချင်တယ်။
ဒါနဲ့ သဘောပေါက်လိုက်တာက အများအားဖြင့် ရှာဖွေတွေ့ရှိမှုဟာ အလုပ်မဖြစ်တာတွေ
ရှာဖွေခြင်းရဲ့ ဖြစ်စဉ်တစ်ခုဖြစ်ပြီး
အသိပညာရဲ့ကန့်သတ်ချက်တွေကို တွန်းပို့ တဲ့အခါ ကျရှုံးမှုဟာ ရှောင်လွှဲမရနိုင်တာပါ။
ကျွန်မလုပ်ချင်တာ ဒါပါ။
ဒီတော့ ဆက်သွားဖို့ ကျွန်မ ရွေးချယ်နေတယ်။
ကျွန်မတို့အသင်းဟာ ကျွန်မတို့အရင်က
လူတိုင်း တည်ဆောက်ခဲ့ဖူးတာကို ဆောက်မှာမဟုတ်ဘူး။
၂၀၂၀ မှာ ကျွန်မတို့
ထပ်ကြိုးစားဦးမှာပါ။
ဒီနေ့ ကျရှုံးမှုတစ်ခုလို ခံစားရလောက်ပေမဲ့ တကယ်ကို ခံစားရပါတယ်
ကျွန်မလက်လျှော့လိုက်ရင်တော့
ကျရှုံးမှုတစ်ခု ဆက်ရှိနေရုံပါ။
ကျေးဇူးအများကြီးတင်ပါတယ်။
(လက်ခုပ်သံများ)
Ik ben een astronoom die telescopen bouwt.
Ik bouw telescopen ten eerste omdat ze geweldig zijn.
Maar ten tweede omdat ik denk
dat als je iets nieuws wil ontdekken over het heelal,
je naar het heelal moet kijken
op een nieuwe manier.
Nieuwe technologieën in de astronomie --
dingen zoals lenzen, fotografische platen,
helemaal tot aan ruimtetelescopen --
gaven ons nieuwe manieren om het universum te zien
en leidden tot een nieuw begrip van onze plaats erin.
Maar die ontdekkingen hebben een prijs.
Het kostte duizenden mensen 44 jaar
om de Hubble Space Telescope van een idee om te zetten naar een ding in de ruimte.
Het kost tijd,
je moet tegen mislukking kunnen,
mensen moeten er elke dag weer voor kiezen om niet op te geven.
Ik weet hoe moeilijk die keuze is omdat ik het zelf beleef.
De realiteit van mijn werk is dat ik bijna de hele tijd faal
en ik toch blijf doorgaan,
want zo worden telescopen gebouwd.
De telescoop die ik hielp bouwen
heet de ‘Faint Intergalactic-medium Red-shifted Emission Balloon’.
Dat is een mondvol
en daarom we noemen hem ‘FIREBall’.
Wees gerust, hij gaat aan het einde van dit verhaal niet ontploffen.
Ik heb meer dan 10 jaar aan FIREBall gewerkt
en leid nu het team van de ongelooflijke mensen
die hem bouwden.
FIREBall is ontworpen
voor het observeren van zo'n beetje de vaagste structuren die we kennen:
reusachtige wolken van waterstofgas.
Deze wolken zijn enorm.
Groter dan wat je je kunt voorstellen.
Het zijn reusachtige wolken van waterstof
waarvan we denken dat ze in en uit sterrenstelsels stromen.
Ik werk aan FIREBall,
omdat ik ons beeld van het universum wil uitbreiden
van een met slechts licht van sterren
naar een waarin we elke atoomsoort die bestaat kunnen zien en meten.
Dat is alles wat ik wil doen.
(Gelach)
Maar ten minste enkele van die atomen observeren
is van cruciaal belang
voor ons begrip van waarom sterrenstelsels zijn zoals ze zijn.
Ik wil weten
hoe waterstofgas in een sterrenstelsel geraakt en een ster creëert.
Mijn werk aan FIREBall begon in 2008.
Ik werkte niet aan de telescoop, maar aan de lichtsensor,
het hart van elke telescoop.
Deze nieuwe sensor werd ontwikkeld door een team dat ik vervoegde
bij NASA's Jet Propulsion Laboratory.
Ons doel was om te bewijzen dat deze sensor echt goed zou werken
om waterstofgas te detecteren.
Terwijl ik hieraan werkte,
vernielde ik een aantal zeer, zeer, zeer dure sensors
voordat ik doorhad dat de machine die ik gebruikte
een plasma creëerde dat elk elektrisch onderdeel erin kortsloot.
Een andere machine gaf weer andere problemen
en het duurde jaren om het goed te krijgen.
Maar toen die eerste sensor werkte,
was het fantastisch.
Onze sensoren zijn nu tien keer beter dan de vorige stand van de techniek
en komen in allerlei nieuwe telescopen te zitten.
Onze sensoren geven ons een nieuwe manier
om het heelal en onze plaats erin te bekijken.
Dus, sensoren klaar,
tijd om een telescoop te bouwen.
De FIREBall is een rare telescoop,
omdat hij zich noch in de ruimte, noch op de grond bevindt.
Hij hangt aan een kabel van een reusachtige ballon
en observeert slechts één nacht
op 40.000 meter hoogte in de stratosfeer,
aan de rand van de ruimte.
Deels omdat het aan de rand van de ruimte
veel goedkoper is dan in de werkelijke ruimte.
(Gelach)
Bij de bouw kregen we, uiteraard, nog meer tegenvallers:
mislukte spiegels,
gekraste spiegels die opnieuw moesten worden gemaakt;
storingen in het koelsysteem,
een compleet systeem dat opnieuw moest gemaakt worden;
kalibratiemislukkingen, we deden testen opnieuw en opnieuw en opnieuw en opnieuw.
Mislukkingen wanneer je ze letterlijk het minst verwacht:
ooit streek een schattig, maar heel boos valkje
neer op onze spectrograaftank.
(Gelach)
Hoewel het, om eerlijk te zijn,
de mooiste dag was in de loop van dit project.
(Gelach)
Ik vond dat valkje echt leuk.
Maar na herstel van de schade door de valk
bouwden we het af
voor een lanceringspoging in augustus 2017 --
wat weer eens niet lukte,
door zes weken van aanhoudende regen in de woestijn van New Mexico.
(Gelach)
Met de moed in de schoenen kwamen we terug
in Augustus 2018, jaar 10.
Op de ochtend van 22 september ...
... lanceerden we eindelijk de telescoop.
(Applaus)
Ik stak zoveel van mezelf -- mijn hele leven -- in dit project
en ik kan nog steeds niet geloven dat het gebeurde.
Ik heb hier deze foto, op die dag rond zonsondergang genomen,
van onze ballon,
met FIREBall eraan hangend
en de bijna volle maan.
Ik houd van dit beeld.
God, wat hou ik ervan.
Maar als ik ernaar kijk,
ga ik bijna huilen,
want wanneer ze volledig zijn opgeblazen, zijn deze ballonnen bolvormig,
en deze is dat niet.
Hij is traanvormig.
Omdat er een gat in zit.
Soms mislukken ballonnen ook.
FIREBall crashte in de woestijn van New Mexico,
en we liepen de gegevens mis die we wilden hebben.
Aan het eind van die dag, dacht ik:
"Waarom doe ik dit?"
Ik heb daar sinds die dag veel over nagedacht.
Ik besefte dat mijn werk vol zat met dingen
die breken en falen,
die we niet begrijpen en die falen,
waar we de eerste keer gewoon fout zaten
waardoor het mislukt.
Ik denk aan de duizenden mensen die de Hubble bouwden
en hoeveel fouten ze moesten verwerken.
Er waren talloze mislukkingen, hartverscheurende mislukkingen,
zelfs wanneer hij al in de ruimte was.
Maar geen van die mislukkingen waren voor hen een reden om op te geven.
Ik denk over mijn liefde voor mijn werk.
Ik wil weten wat er gebeurt in het universum.
Jullie willen ook weten wat er gebeurt in het universum.
Ik wil weten wat er aan de hand is met die waterstof.
Dus realiseerde ik me dat ontdekking meestal een proces is
van dingen vinden die niet werken,
en dat falen onvermijdelijk is
als je de grenzen van de kennis verlegt.
En dat is wat ik wil doen.
Dus kies ik ervoor om door te gaan.
Ons team gaat doen
wat iedereen die ooit iets heeft gebouwd voor ons heeft gedaan:
we gaan het opnieuw proberen,
in 2020.
Het voelt vandaag misschien aan als een mislukking -- dat doet het echt --
maar het gaat alleen een mislukking blijven
als ik zou opgeven.
Dank u zeer.
[Applaus]
Eu sou uma astrónoma que constrói telescópios.
Eu construo telescópios porque, primeiro, eles são impressionantes.
Mas, segundo,
porque acredito que, se quisermos descobrir algo novo sobre o universo,
temos de olhar para o universo de uma nova forma.
Novas tecnologias em astronomia,
coisas como lentes, chapas fotográficas,
até telescópios espaciais,
todos nos deram novas formas de ver o universo,
o que levou diretamente a uma nova compreensão
do nosso lugar nele.
Mas essas descobertas têm custos.
Foram necessários milhares de pessoas e 44 anos
para o telescópio espacial Hubble passar de uma ideia para um objeto em órbita.
É preciso tempo,
É preciso tolerância ao fracasso,
São precisas pessoas individuais
que escolhem todos os dias não desistir.
Eu sei o quão difícil é essa decisão porque eu própria a vivi.
A realidade do meu trabalho é que eu falho quase sempre, mas mesmo assim continuo,
porque é assim que se constroem telescópios.
O telescópio que ajudei a construir chama-se:
"the Faint Intergalactic-medium Red-shifted Emission Balloon",
um nome muito extenso,
por isso chamamos-lhe "FIREBall"
Mas não se preocupem, ele não vai explodir no fim desta história.
Há mais de 10 anos que trabalho no FIREBall
e agora lidero a equipa de pessoas incríveis que o construíram.
O FIREBall foi projetado para observar as estruturas mais ténues que se conhecem:
enormes nuvens de hidrogénio gasoso.
Essas nuvens são gigantescas.
São ainda maiores do que o que estão a pensar.
Elas são enormes,
nuvens de hidrogénio que pensamos que fluem dentro e fora das galáxias.
Eu trabalho no FIREBall
porque o que eu quero é que a nossa visão do universo
deixe de ser apenas a luz das estrelas
e possamos ver e medir todos os átomos existentes.
É só isso o que quero fazer.
(Risos)
Mas observar pelo menos alguns desses átomos
é fundamental para percebermos a razão do aspeto das galáxias.
Eu quero saber
como é que o hidrogénio gasoso entra numa galáxia e gera uma estrela.
O meu trabalho no FIREBall começou em 2008,
não a trabalhar no telescópio, mas sim no sensor de luz
que é o coração de qualquer telescópio.
Este novo sensor estava a ser criado por uma equipa à qual me juntei
no laboratório de propulsão a jato da NASA.
O nosso objetivo era provar que este sensor iria trabalhar muito bem
a detetar esse hidrogénio gasoso.
Neste trabalho,
eu destruí vários sensores muito, muito, muito caros
antes de perceber que a máquina que estava a utilizar
criava um plasma que queimava qualquer coisa elétrica que lá estivesse.
Utilizámos uma máquina diferente, apareceram outros problemas
e levámos anos a acertar.
Mas quando o primeiro sensor funcionou,
foi glorioso.
Os nossos sensores são agora 10 vezes melhores que os anteriores
e estão a ser colocados em todos os tipos de novos telescópios.
Estes sensores vão dar-nos uma nova forma de ver o universo e o nosso lugar nele.
Então, feitos os sensores, foi a altura de construir um telescópio.
O FIREBall é diferente de todos os telescópios,
porque não está no espaço, e não está na terra.
Em vez disso, está pendurado num cabo de um balão gigante
e observa, numa noite apenas,
a partir de 40 km na estratosfera,
até ao limite do espaço.
Em parte, porque o limite do espaço é muito mais barato que o espaço real.
(Risos)
É claro, na sua construção houve mais falhas:
falhas nos espelhos,
espelhos riscados que precisaram de ser reparados;
falhas no sistema de refrigeração,
todo o sistema teve de voltar a ser feito;
falhas na calibração, executámos testes, vezes e vezes sem conta;
falhas quando menos se esperam:
um dia, um bebé falcão adorável, mas super zangado,
que poisou no nosso tanque espectrógrafo.
(Risos)
Embora, para ser justa, este foi o melhor dia
da história deste projeto.
(Risos)
Eu adorei aquele falcão.
Depois de arranjando os danos do falcão, acabámos a construção
a tempo da tentativa de lançamento em agosto de 2017.
Mas depois, não pudemos fazer o lançamento,
devido a seis semanas de chuvas contínuas no deserto do Novo México.
(Risos)
Ficámos desanimados, mas voltámos a tentar,
em agosto 2018, ano 10.
Na manhã de 22 de setembro...
finalmente, conseguimos lançar o telescópio.
(Aplausos)
Tenho posto tanto de mim, toda a minha vida, neste projeto,
e ainda não consigo acreditar no que aconteceu.
Tenho uma fotografia tirada ao anoitecer desse dia
do nosso balão,
O FIREBall pendurado nele, e uma lua quase cheia.
Adoro esta fotografia.
Meu Deus, adoro-a.
Mas, olhar para ela dá-me vontade de chorar,
porque, quando totalmente cheios, estes balões são esféricos,
e este não é.
É do formato de uma lágrima.
Isso é causado por um buraco que ele tem.
Às vezes os balões também falham.
O FIREBall despenhou-se no deserto do Novo México,
e não conseguimos recolher os dados que queríamos.
No fim desse dia, pensei para mim própria:
"Porque é que estou a fazer isto?"
Tenho pensado muito nisso desde aquele dia.
Percebi que todo o meu trabalho
tem sido repleto de coisas que quebram e falham,
que não entendemos e que falham,
que estamos errados desde o princípio, e por isso, falham.
Penso nos milhares de pessoas que construíram o Hubble
e quantas falhas aguentaram.
Foram inúmeras e penosas,
mesmo quando ele já estava no espaço.
Mas nenhuma delas foi uma razão para elas desistirem.
Penso porque é que adoro o meu trabalho.
Quero saber o que está a acontecer no universo.
Vocês também querem saber o que está a acontecer.
Quero saber o que está a acontecer com esse hidrogénio.
Então percebi que a descoberta é sobretudo um processo
de descobrir coisas que não funcionam,
e que o fracasso é inevitável quando pressionamos os limites do conhecimento.
É isso que quero fazer.
Então, opto por continuar.
A nossa equipa fará
o que fizeram todos que já construíram qualquer coisa antes de nós:
vamos tentar novamente, em 2020.
Pode parecer um fracasso hoje, o que é verdade,
mas só permanecerá um fracasso
se eu desistir.
Muito obrigada.
(Aplausos)
Sou uma astrônoma que constrói telescópios.
Eu os construo porque, primeiro, eles são incríveis.
Mas, segundo,
acredito que, se quisermos descobrir algo novo sobre o Universo,
teremos que olhar para ele de uma nova maneira.
Novas tecnologias na astronomia,
como lentes, chapas fotográficas,
até telescópios espaciais,
nos deram um novo olhar sobre o Universo
e conduziram diretamente a um novo entendimento
de nosso lugar nele.
Mas essas descobertas têm um custo.
Foram necessárias milhares de pessoas e 44 anos
para colocar o telescópio espacial Hubble em órbita a partir de uma ideia.
Leva tempo,
é preciso tolerância ao fracasso
e pessoas individuais que escolhem, todos os dias, não desistir.
Sei o quanto é difícil essa escolha, porque eu a vivo.
A realidade de meu trabalho é que fracasso quase o tempo todo e ainda sigo em frente,
porque é assim que os telescópios são construídos.
O telescópio que ajudei a construir
chama-se "faint intergalactic-medium red-shifted emission balloon",
um nome longo,
reduzido para "FIREBall".
Não se preocupem, pois ele não irá explodir no final desta história.
Venho trabalhando no FIREBall por mais de dez anos
e agora lidero a equipe de pessoas incríveis que o construíram.
O FIREBall é projetado
para observar algumas das estruturas mais leves conhecidas:
nuvens enormes de gás hidrogênio.
Essas nuvens são gigantes.
São ainda maiores do que o que estiverem pensando.
São nuvens enormes de hidrogênio,
que acreditamos que se movem para dentro e fora das galáxias.
Trabalho no FIREBall
porque o que desejo realmente é mudar nossa visão do Universo
de uma que considera apenas a luz das estrelas
para outra na qual possamos ver e medir cada átomo existente.
Isso é tudo o que quero fazer.
(Risos)
Mas a observação de ao menos alguns desses átomos
é decisiva para nosso entendimento de por que as galáxias têm essa aparência.
Quero saber
como esse gás hidrogênio entra em uma galáxia e cria uma estrela.
Meu trabalho no FIREBall começou em 2008,
trabalhando não no telescópio, mas no sensor de luz,
que é o coração de qualquer telescópio.
O novo sensor estava sendo desenvolvido
por uma equipe para a qual entrei no Jet Propulsion Laboratory da NASA.
Nosso objetivo era provar
que esse sensor funcionaria muito bem para detectar o gás hidrogênio.
Nesse meu trabalho,
destruí vários sensores extremamente caros
antes de perceber que a máquina que eu usava criava um plasma
que causava um curto-circuito em qualquer coisa elétrica que colocávamos nela.
Usamos uma máquina diferente, houve outros desafios,
e levou anos para ajustá-la.
Mas, quando esse primeiro sensor funcionou,
foi maravilhoso.
Agora nossos sensores são dez vezes melhores
do que o mais moderno que existia antes,
e estão sendo colocados em todo tipo de telescópios novos.
Esses sensores nos darão uma nova maneira de ver o Universo e nosso lugar nele.
Com os sensores prontos, é hora de construir um telescópio.
O FIREBall é diferente dos outros telescópios
porque ele não fica no espaço, nem no solo.
Em vez disso, fica pendurado em um cabo de um balão gigante
e observa por uma noite apenas
a cerca de 40 km de altitude na estratosfera,
na extremidade do espaço.
Em parte,
isso ocorre porque a extremidade é muito mais barata do que o espaço real.
(Risos)
Durante a construção, tivemos mais falhas:
falhas nos espelhos que, arranhados, precisaram ser refabricados;
falhas no resfriamento,
um sistema inteiro que precisou ser refeito;
falhas de calibração, executamos testes inúmeras vezes;
falhas quando, literalmente, menos as esperamos:
tivemos um falcão bebê adorável, mas superbravo,
que, certo dia, pousou no tanque do espectrógrafo.
(Risos)
Embora, para ser justa, esse foi o melhor dia da história desse projeto.
(Risos)
Amei de verdade esse falcão.
Mas o dano do falcão foi consertado.
O telescópio ficou pronto
para uma tentativa de lançamento em agosto de 2017, que não deu certo,
devido a seis semanas de chuva contínua no deserto do Novo México.
(Risos)
Ficamos desanimados.
Voltamos em agosto de 2018, no décimo ano.
Na manhã de 22 de setembro,
finalmente conseguimos lançar o telescópio.
(Aplausos)
Coloquei muito de mim, toda a minha vida, nesse projeto,
e ainda não consigo acreditar que isso aconteceu.
Tenho esta foto tirada próximo ao pôr do sol naquele dia
de nosso balão,
com o FIREBall pendurado nele, e a Lua quase cheia.
Eu amo essa foto, como a amo.
Mas olho para ela, e tenho vontade de chorar,
porque, quando totalmente inflados, esses balões são esféricos,
e este não é.
Tem a forma de uma lágrima.
É porque há um buraco nele.
Às vezes, os balões também falham.
O FIREBall caiu no deserto do Novo México,
e não recebemos os dados que queríamos.
No final daquele dia, pensei comigo mesma:
"Por que estou fazendo isso?"
Tenho pensado muito sobre o porquê desde aquele dia.
Percebi que todo o meu trabalho tem sido repleto de coisas
que quebram e falham,
que não entendemos e que falham,
que acabamos errando na primeira vez,
e assim elas falham.
Penso nas milhares de pessoas que construíram o Hubble
e quantas falhas aguentaram.
Houve inúmeras e desoladoras,
mesmo quando estava no espaço.
E nenhuma delas foi uma razão para que elas desistissem.
Penso em por que amo meu trabalho.
Quero saber o que está acontecendo no Universo.
Vocês todos também querem saber o que está acontecendo.
Quero saber o que está acontecendo com esse hidrogênio.
Então, percebi que a descoberta
é principalmente um processo de descobrir coisas que não funcionam,
e que o fracasso é inevitável quando pressionamos os limites do conhecimento.
E é isso que quero fazer.
Então, estou escolhendo continuar.
E nossa equipe fará
o que todos que já construíram qualquer coisa antes de nós fizeram:
tentaremos novamente em 2020.
Pode parecer um fracasso hoje, o que é verdade,
mas só permanecerá um fracasso
se eu desistir.
Muito obrigada.
(Aplausos) (Vivas)
Я астроном, который создаёт телескопы.
Я делаю это, потому что, во-первых, они прекрасны.
А во-вторых,
чтобы узнать что-то новое о Вселенной,
нужно взглянуть на неё
по-новому.
Новейшие технологии в астрономии,
такие как линзы, фотопластинки,
всё, вплоть до космических телескопов, —
всё это дало нам новые возможности для изучения Вселенной
и, естественно, привело к новому пониманию
нашего места в ней.
Но эти открытия даются непросто.
Понадобился труд тысяч людей и 44 года,
чтобы превратить космический телескоп «Хаббл» из идеи в реальность
и запустить его на орбиту.
Для этого нужно время,
нужно уметь мириться с неудачами,
нужны люди,
которые каждый день принимают решение не сдаваться.
Я знаю, как это трудно, потому что сама живу с этим.
Я почти всё время терплю неудачи, но всё равно продолжаю работать,
потому что именно так создаются телескопы.
Телескоп, над которым я работаю,
называется «воздушный шар для обнаружения слабого излучения межгалактической среды
с красным смещением» — это сложно даже произнести,
поэтому мы называем его FIREBall.
Не волнуйтесь, в конце моего выступления он не взорвётся.
Я работаю над созданием FIREBall более 10 лет
и сейчас возглавляю команду потрясающих людей, которые его построили.
FIREBall предназначен для наблюдения за очень незаметными вещами:
гигантскими облаками водорода.
Эти облака огромны.
Они больше, чем вы можете себе представить.
Это громадные,
громадные облака водорода, которые перемещаются между галактиками.
Я работаю над FIREBall,
потому что хочу изменить наше представление о Вселенной,
чтобы мы видели не только свет звёзд,
а могли бы увидеть и измерить каждый существующий атом.
Не более.
(Смех)
Но наблюдение даже за частью этих атомов
поможет нам понять, почему галактики выглядят именно так, а не иначе.
Я хочу понять,
как водород попадает в галактику и создаёт звезду.
Я начала работать над FIREBall в 2008 году,
но не над самим телескопом, а над светочувствительным датчиком,
сердцем любого телескопа.
Этот датчик разрабатывался командой, к которой я присоединилась
в Лаборатории реактивного движения НАСА.
Мы должны были доказать, что этот датчик сможет по-настоящему успешно
регистрировать водород.
Работая над этой задачей,
я уничтожила несколько очень, очень, очень дорогих датчиков,
пока не поняла, что использовала прибор, который создавал плазму,
вызывавшую короткое замыкание во всех электрических деталях.
Мы использовали другой прибор, появлялись другие проблемы,
и на создание датчика у нас ушли годы.
Но когда датчик наконец заработал,
это было незабываемо.
Наши нынешние датчики теперь в 10 раз лучше предыдущих,
и их уже используют в других новых телескопах.
Наши датчики позволят нам по-другому взглянуть на Вселенную и наше место в ней.
Итак, датчики готовы,
пора приниматься за телескоп.
FIREBall — необычный телескоп,
потому что он находится и не в космосе, и не на земле.
Он свисает на тросе с огромного воздушного шара
и работает в течение всего одной ночи
на высоте 40 километров в стратосфере,
на границе с космосом.
Отчасти потому что граница с космосом намного дешевле самого космоса.
(Смех)
При изготовлении телескопа нас ждали новые неудачи:
неработающие зеркала,
замена поцарапанных зеркал;
сбои системы охлаждения —
системы, которую пришлось переделать целиком.
Неудачи при калибровке, мы проводили испытания снова и снова, и снова, и снова.
Неудачи, которых вообще не ожидаешь:
однажды на наш спектрограф
сел милейший, но очень злой птенец сокола.
(Смех)
Хотя, честно говоря, это был самый знаменательный день
в истории этого проекта.
(Смех)
Это был замечательный сокол.
Устранив повреждения после его атаки, мы подготовили телескоп
к первой попытке запуска в августе 2017 года,
но запустить не смогли
из-за шести недель непрекращающегося дождя в пустыне Нью-Мексико.
(Смех)
Деморализованные, мы вернулись туда же, откуда начинали:
в август 2018 года, десятый год проекта.
И утром 22 сентября
наконец-то запустили телескоп.
(Аплодисменты)
Я так много отдала этому проекту, практически всю жизнь,
и я до сих пор не могу поверить, что это случилось.
У меня есть фотография, снятая на закате того дня,
на которой изображён наш воздушный шар,
под ним — FIREBall
и почти полная луна.
Я люблю эту фотографию.
Как же я её обожаю!
Но когда я смотрю на неё,
мне хочется плакать.
Потому что полностью надутые шары имеют сферическую форму,
в отличие от этого.
У этого форма слезы,
потому что в нём образовалась дыра.
Иногда воздушные шары тоже дают сбой.
FIREBall разбился при посадке в пустыне Нью-Мексико,
и мы не получили нужных данных.
Вечером того дня я подумала:
«Зачем я этим занимаюсь?»
И с тех пор я много думала о причинах.
Я поняла, что в моей работе много вещей,
которые ломаются и не работают,
которые мы не понимаем и они не работают,
которые не получаются с первого раза,
и поэтому не работают.
Я думаю о тысячах людей, которые строили «Хаббл»,
и сколько неудач им пришлось пережить.
Они терпели бессчётное количество неудач, душераздирающих неудач,
даже когда он был в космосе.
Но несмотря на все эти неудачи, они не сдались.
Я думаю о том, почему люблю свою работу.
Я хочу понимать, что происходит во Вселенной.
Вы все тоже хотите понимать, что происходит во Вселенной.
Я хочу понять, что происходит с этим водородом.
И в результате я осознала, что открытие — это процесс нахождения вещей,
которые не работают.
Неудачи неизбежны, когда вы выходите за пределы известных фактов.
А это то, чего я хочу добиться.
Поэтому я решаю продолжать.
И наша команда сделает то,
что делали до нас все, кто хоть что-нибудь построил:
мы попробуем снова
в 2020 году.
Сегодня это может казаться неудачей, и действительно так кажется,
но это станет неудачей,
только если я сдамся.
Большое спасибо.
(Аплодисменты)
Ben teleskop üreten bir gökbilimciyim.
Teleskop üretiyorum çünkü birincisi muazzamlar.
İkinci sebep ise şu,
bence evrenle ilgili yeni bir şey keşfetmek istediğinizde
evrene yeni bir açıdan bakmanız gerekir.
Astronomideki yeni teknolojiler,
lenslerden, fotoğrafik plakalardan tutun
uzay teleskoplarına kadar,
evreni görmek için bize yeni yollar sundu
ve bulunduğumuz yere dair doğrudan
yeni anlayış kazandırdı.
Fakat bu keşiflerin bir bedeli var.
Hubble Uzay Teleskobu fikir olmaktan çıkıp
yörüngeye oturtulsun diye binlerce insan ve 44 yıl gerekti.
Zaman lazım,
başarısızlığa tahammül lazım,
her bir insanın her gün
pes etmemeyi seçmesi lazım.
Bu seçimin çok zor olduğunu biliyorum çünkü ben de yaşıyorum.
İşimin gerçeği şu, neredeyse sürekli başarısız olup yine de pes etmiyorum
çünkü teleskoplar böyle üretilir.
Yapılışına katkıda bulunduğum teleskop
zayıf galaksiler arası ortamda kızıla kayan emisyon balonu,
zor bir söylenişi var,
biz de ona FIREBall diyoruz.
Bu arada merak etmeyin, hikâyenin sonunda patlamıyor.
FIREBall üzerinde 10 seneden fazladır çalışıyorum.
Şu anda ise üretimini gerçekleştiren harika bir ekibe liderlik ediyorum.
FIREBall bilinen en zayıf yapılardan birini gözlemlemek için tasarlandı:
devasa hidrojen gazı bulutlarını.
Bu bulutlar kocaman.
Hayal ettiğiniz her şeyden daha büyükler.
Devasalar.
Devasa hidrojen bulutları galaksilerin içine ve dışına doğru akar.
FIREBall üzerine çalışıyorum
çünkü asıl isteğim evrene bakışımızı
yıldızların ışık saçtığı bir evrenden alıp
var olan her atomu görüp ölçebileceğimiz bir evrene doğru çekmek.
Tek yapmak istediğim bu.
(Gülme sesleri)
Bu atomların en azından birkaçını gözlemlemek
galaksilerin neden öyle göründüklerini anlamamız açısından elzem.
Hidrojen gazının
nasıl bir galaksiye girerek yıldız oluşturduğunu bilmek istiyorum.
FIREBall üzerine çalışmaya 2008 yılında başladım.
Teleskop üzerine değil, teleskopların kalbi denebilecek
ışık sensörü üzerine çalışıyordum.
Dahil olduğum ekip, NASA'nın Jet Propulsion Laboratory merkezinde
bu yeni sensörü geliştiriyordu.
Amacımız bu sensörün hidrojen gazının tespitinde
çok iyi bir iş çıkaracağını kanıtlamaktı.
Bu çalışmamda
çok ama çok pahalı birkaç sensörü mahvettim.
Çünkü kullandığım makinanın plazma oluşturup
içine koyduğumuz her elektrikli şeye kısa devre yaptırdığını fark etmemiştim.
Farklı bir makina kullandık, başka zorluklarla karşılaştık,
doğru olanı yapmak yıllarımızı aldı.
Fakat ilk sensörün çalışması
harikuladeydi.
Sensörlerimiz artık önceki teknolojiden on kat daha iyi
ve şu an her türden yeni teleskoba yerleştiriliyorlar.
Sensörlerimiz evreni ve evrendeki yerimizi yeni bir açıdan görmemizi sağlayacak.
Sensörler hallolduğuna göre
sıra teleskop üretmedeydi.
Her teleskop kadar FIREBall da garip bir yapı
çünkü ne uzayda duruyor ne de yerde.
Onun yerine, dev bir balondan kabloyla asılı.
Sadece bir gece gözlem yapıyor,
stratosferde kırk km yükseklikte,
uzayın hemen sınırında bulunuyor.
Sebebi kısmen şu: Uzay sınırı uzayın kendisinden daha az maliyetli.
(Gülüşmeler)
Yapımında tabii pek çok aksaklık yaşadık:
Aynalar çalışmadı,
çizik aynaları yeniden üretmek gerekti,
soğutma sistemi bozuldu,
sistemi baştan yapmak zorunda kaldık,
kalibrasyon arızalandı, tekrar tekrar testler yaptık.
Hayatta ummayacağınız aksaklıklar da olmadı değil:
Bir gün bir baktık ki çok sevimli ama bir o kadar da öfkeli bir doğan yavrusu
spektograf tankımıza konmuş.
(Gülüşmeler)
Dürüst olmak gerekirse projenin tarihindeki
en muhteşem gün o gündü.
(Gülüşmeler)
O doğanı gerçekten çok sevmiştim.
Doğanın hasarı giderildi, teleskobu yaptık
Ağustos 2017'de fırlatmayı denedik
ancak New Mexico çölündeki
altı hafta aralıksız süren yağış yüzünden fırlatamadık.
(Gülüşmeler)
Keyfimiz kaçsa da tekrar sahaya çıktık,
Ağustos 2018'di. Onuncu yıldı.
22 Eylül sabahı en sonunda
teleskobu fırlatmayı başardık.
(Alkış)
Bu projeye kendimden çok şey verdim, tüm hayatımı ortaya koydum.
Ama hâlâ gerçekleştiğine inanmakta zorlanıyorum.
O gün balonumuzun gün batımında çekilen bir fotoğrafı var.
Ucunda FIREBall sarkıyor,
Ay'ın neredeyse dolunay hâli.
Bu fotoğrafa bayılıyorum.
Çok seviyorum.
Ama fotoğrafa baktığımda
ağlayasım geliyor
çünkü bu balonlar tamamen şişirilince yuvarlak olurlar,
ancak bu öyle olmadı.
Şekli gözyaşına benziyor.
Sebebi, içerisinde bir delik olması.
Bazen balonlar da başarısız olur.
FIREBall, New Mexico çölüne zorunlu iniş yaptı
ve biz istediğimiz veriyi elde edemedik.
O günün sonunda kendi kendime dedim ki:
"Niye yapıyorum ben bunu?"
O günden beri sebebi üzerine çok düşündüm.
Sonunda şunu fark ettim, benim tüm işim
bozulup başarısız olan,
anlamadığımız bir sebepten başarısız olan,
en baştaki yanlışımız yüzünden başarısız olan
şeylerle alakalı.
Hubble'ı yapan binlerce insanı düşünüyorum
ve ne çok başarısızlığa katlandıklarını.
Yürek parçalayıcı, sayısız başarısızlığa uğradılar,
uzaydayken bile.
Fakat bu başarısızlıkların hiçbiri pes etmeleri için bir sebep değildi.
İşimi sevme nedenimi düşünüyorum
Evrende ne olup bittiğini öğrenmek istiyorum.
Sizler de evrende ne olup bittiğini öğrenmek istiyorsunuz.
O hidrojenle ilgili meseleyi öğrenmek istiyorum.
Keşif denen şeyin çoğunlukla başarılı olmayan şeyleri
bulma süreci olduğunu anladım,
ve bilginin sınırlarını zorladıkça başarısızlığın kaçınılmaz olduğunu.
İşte yapmak istediğim şey bu.
Bu yüzden pes etmemeyi seçiyorum.
Ekibimiz ise
bizden önce bir şeyler üretmeyi başarmış diğer herkesin yaptığını yapacak:
Yeniden deneyecek.
2020 yılında.
Bugün bir başarısızlık gibi görünebilir, ki gerçekten öyle,
başarısızlık olarak da kalacak
eğer ben pes edersem.
Çok teşekkür ederim.
(Alkış)
Я астроном, і я конструюю телескопи.
Я конструюю телескопи, тому що, по-перше, вони чудовi.
A по-друге,
я вважаю, якщо ми хочемо відкрити щось нове про всесвіт,
то маємо поглянути на всесвіт
в новий спосіб.
Сучасні технології в астрономії --
такі як лінзи, фотопластинки,
і аж до космічних телескопів --
все це дало нам нові способи побачити всесвіт
і безпосередньо привело до нового розуміння
нашого місця в ньому.
Але ці відкриття потребують витрат.
Потрібно було тисячі людей і 44 роки
від ідеї до космічного телескопа Хаббл на орбіті.
Це вимагає часу,
це вимагає терпіння до невдач,
це вимагає особливих людей,
що кожен день вибирають не здаватися.
Я знаю, який це важкий вибір, тому що я сама така.
Реальність моєї роботи - це зазнавати невдачі майже весь час, але продовжувати,
тому що тільки так і виготовляються телескопи.
Телескоп, який я допомагала збудувати, називається
слабкий міжгалактичний-носій червоно-зміщений емісійний аеростат,
досить довга назва,
тому ми його звемо "Кульова блискавка" ["Файрбол"].
Не хвилюйтеся, Файрбол вкінці не вибухне.
Я працювала над Файрболом більш, ніж 10 років
і зараз очолюю команду неймовірних людей, які його побудували.
Файрбол призначений для спостереження за одними з найслабкіших відомих структур:
величезними хмарами водню.
Це гігантські хмари.
Вони більші, ніж ви можете собі уявити.
Вони величезні,
величезні хмари водню, які, на нашу думку, вливаються і виливаються з галактик.
Я працюю над Файрболом
тому, що я хочу просунути наше поняття про всесвіт
від стану, де це просто світло зірок,
до стану, де можна побачити і виміряти кожен атом, що існує.
Це все, що я хочу зробити.
(Сміх)
Але спостереження принаймні за деякими з цих атомів
є вирішальним для нашого розуміння, чому галактики виглядають саме так.
Я хочу знати,
як цей газ водню потрапляє в галактику і створює зірку.
Моя робота над Файрболом почалась в 2008,
коли я працювала не над телескопом, а над датчиком світла,
який у серцевині будь-якого телескопа.
Цей новий датчик розроблявся командою, до якої я приєдналася
в лабораторії реактивного руху НАСА.
І нашою метою було довести, що цей датчик буде дуже добре
виявляти газ водню.
У цій роботі
я зруйнувала кілька дуже дуже, дуже коштовних датчиків,
доки зрозуміла, що машина, яку я використовувала, створювала
плазму і призводила до короткого замикання у всіх електричних елементах всередині.
Ми використали іншу машину, з якою були інші серйозні проблеми,
і потрібні було роки, щоб їх подолати.
Але коли цей перший датчик запрацював,
це було славно.
А наші датчики в 10 разів кращі, ніж попередні
і вводяться у всі види нових телескопів.
Наші датчики допоможуть нам бачити всесвіт і наше в ньому місце у новий спосіб.
Отож, датчики зроблені,
час конструювати телескоп.
Файрбол - це дивний телескоп,
тому що він і не в космосі, і не на землі.
Натомість він звисає на кабелі з гігантської кулі
і лише за одну ніч спостерігає
з висоти 130 000 футів у стратосфері
сам край космосу.
Частково тому, що край космосу значно дешевше вивчати, ніж справжній космос.
(Сміх)
При його побудові, звичайно, було більше невдач:
проблеми з дзеркалами,
подряпані дзеркала, які треба було переробити;
відмови системи охолодження,
ціла система, яка повинна бути перероблена;
Невдачі калібрування, ми провели тести знову, і знову, і знову, і знову;
невдачі, коли ви буквально найменше очікуєте їх:
одного дня прекрасне, але супер сердите дитинча сокола
приземлилось на нашому спектрографі.
(Сміх)
Хоча, чесно кажучи, це був найвеличніший день
в історії цього проекту.
(Сміх)
Мені дуже сподобався цей сокіл.
Але проблеми з соколом вирішені, і ми його збудували,
зробили спроби запуску в серпні 2017 року -
тоді не вдалося запустити,
через шість тижнів постійних дощів в пустелі Нью-Мексико.
(Сміх)
Ми змокли, обсохнули і спробували знову,
Серпень 2018, десятий рік проекту.
А вранці 22 вересня
ми нарешті запустили телескоп.
(Оплески)
Я вклала дуже багато себе в цей проект -- моє ціле життя,
І я, схоже, все ще не вірю, що це трапилось.
У мене є ця фотографія нашої кулі,
зроблена під час заходу сонця саме цього дня,
Файрбол звисає з неї,
тут майже повний місяць.
І я люблю це фото.
Боже. я люблю його.
Але я дивлюсь на нього,
і воно пробуджує в мені бажання плакати.
тому що, коли повністю роздуті, кульки сферичні,
але не ця.
Вона має форму сльози.
Через те, що в ній є діра.
Також, інколи є проблеми і з кулями.
Файрбол звалився в пустелі Нью-Мексико,
і ми не отримали очікуваних даних.
І вкінці цього дня я спитала себе:
"Чому я це роблю?"
І з цього дня я багато думала, чому ж.
І я зрозуміла, що в моїй роботі багато що
розбивається і виходить з ладу,
і ми не розуміємо, чому воно виходить з ладу,
що ми просто спершу помиляємося,
і тому воно виходить з ладу.
Я думаю про тисячі людей, які побудували Хаббл,
і про те, скільки невдач вони пережили.
Були незліченні невдачі, несамовиті невдачі,
навіть, коли він вже знаходився в космосі.
І жодна з цих невдач не була причиною для них опустити руки.
Я думаю, чому я люблю свою роботу.
Я хочу знати, що відбувається у всесвіті.
Ви також всі хочете знати, що відбувається у всесвіті.
Я хочу знати, що відбувається з тим воднем.
І я зрозуміла, що відкриття - це, в основному, процес пошуку того,
що не працює,
Невдача є неминучою, коли ти на межі знань.
І це те, що я хочу робити.
Тому я обираю продовжувати це.
І наша команда буде робити те саме,
що і всі, хто коли-небудь створював щось до нас:
ми спробуємо знову
в 2020.
Сьогодні це може виглядати невдачею - і дійсно виглядає -
але це залишиться невдачею тільки,
якщо я здамся.
Дуже дякую вам!
(Оплески)
Tôi là một nhà thiên văn chế tạo kính thiên văn.
Tôi chế tạo kính thiên văn vì một: nó rất tuyệt.
Nhưng lý do thứ hai,
tôi tin rằng nếu muốn khám phá vũ trụ,
bạn phải nhìn vào nó theo một cách hoàn toàn mới mẻ.
Những công nghệ mới trong thiên văn học--
như thấu kính, tấm phim,
cho tới kính thiên văn --
đều cho ta những phương pháp mới để quan sát vũ trụ,
giúp ta hiểu biết thêm về vị trí của mình trong đó.
Nhưng những phát minh ấy cũng có cái giá của nó.
Cần đến hàng ngàn người và 44 năm
để biến kính thiên văn Hubble từ ý tưởng thành hiện thực.
Nó cần thời gian,
cần nhiều thất bại.
Nó cần mỗi người tham gia
đều phải kiên cường, không bỏ cuộc mỗi ngày.
Tôi biết lựa chọn ấy rất khó khăn, bởi tôi cũng là người trong cuộc.
Thực tế, công việc của tôi trải qua thất bại gần như mọi lúc,
nhưng các dự án vẫn được tiếp tục,
bởi đó là cách xây dựng kính thiên văn.
Kính thiên văn mà tôi góp phần xây dựng
là thiết bị phát hiện phát xạ dịch chuyển đỏ mờ trong không gian liên thiên hà,
cái tên khá dài,
nên chúng tôi gọi nó là "FIREBall".
Đừng lo, nó sẽ không phát nổ (fireball là cầu lửa).
Tôi đã thực hiện dự án này trong hơn 10 năm
và hiện đang dẫn dắt đội ngũ tuyệt vời của dự án.
FIREBall được thiết kế để quan sát
một vài cấu trúc mờ nhất từng được biết đến:
các đám mây khí Hydro khổng lồ.
Những đám mây này rất to,
to hơn bất kì thứ gì bạn có thể nghĩ đến.
Những đám mây khí Hydro khổng lồ
bay ra bay vào các thiên hà.
Tôi nghiên cứu chế tạo FIREBall
với mong muốn từ việc chỉ quan sát được ánh sáng từ ngôi sao
ta có thể nhìn thấy
và đo được từng nguyên tử đang tồn tại.
Đó là tất cả gì tôi muốn làm.
(Tiếng cười)
Nhưng việc quan sát một vài trong số các nguyên tử đó
là thiết yếu cho quá trình nghiên cứu cách thiên hà hoạt động.
Tôi muốn biết
đám mây khí Hydro ấy bằng cách nào đi vào thiên hà và tạo ra ngôi sao.
Dự án chế tạo FIREBall bắt đầu năm 2008,
nghiên cứu không phải về kính thiên văn,
mà là về cảm biến ánh sáng,
vật liệu cốt lõi của bất kì kính thiên văn nào.
Cảm biến này được phát triển bởi một nhóm mà tôi là thành viên
tại phòng thí nghiệm sức đẩy phản lực NASA.
Mục tiêu của chúng tôi là chứng minh cảm biến này sẽ hoạt động rất tốt
để phát hiện các đám mây Hydro.
Khi thực hiện dự án này,
tôi đã phá hủy rất rất nhiều cảm biến mắc tiền
trước khi nhận ra cái máy mình đang dùng
phóng ra một tia plasma làm đoản mạch các thiết bị điện được lắp vào.
Chúng tôi sử dụng một cái máy khác, phát sinh vài vấn đề khác,
và phải mất nhiều năm để chỉnh sửa.
Nhưng khi cảm biến đầu tiên hoạt động,
nó thật tuyệt vời.
Cảm biến hiện tại tốt hơn gấp mười lần cảm biến đời trước
và đang được lắp vào các loại kính thiên văn mới.
Cảm biến hiện tại sẽ mang lại một cái nhìn mới về vũ trụ
và nơi ở của chúng ta.
OK, xong phần cảm biến,
tới phần xây dựng kính.
FIREBall khá khác biệt so với những kính thiên văn thông thường,
bởi nó không phải ngoài vũ trụ, cũng không phải trên mặt đất.
Nó được treo bởi một sợi cáp nối với khinh khí cầu khổng lồ
và quan sát chỉ trong một đêm
từ độ cao 39.624 km trong tầng bình lưu,
tại rìa của khoảng không ngoài Trái Đất.
Một phần là vì ở rìa thì rẻ hơn ở trong không gian.
(Tiếng cười)
Thế nên, việc xây dựng kéo theo nhiều thất bại:
gương bị hỏng,
nhiều vết trầy xước buộc chúng tôi phải làm lại gương;
các thiết bị làm lạnh bị hư,
và cả hệ thống cần phải sửa chữa;
quá trình phân cấp hỏng hóc, chúng tôi phải kiểm tra lại rất rất nhiều lần;
thậm chí, còn cả thất bại bởi nguyên nhân không ngờ tới:
một chú chim ưng bé xinh nhưng phiền toái đã đậu vào
buồng chân không của máy quang phổ một ngày đẹp trời.
(Tiếng cười)
Thật tình mà nói, đó là ngày tuyệt vời nhất
trong cả dự án.
(Tiếng cười)
Tôi rất yêu chú chim đó.
Chú chim cũng được "sửa" xong
cho buổi thử nghiệm tháng 8, 2017,
nhưng việc phóng kính lại thất bại
vì mưa không dứt trong vào sáu tuần tại sa mạc New Mexico.
(Tiếng cười)
Với tâm hồn bị tổn thương, chúng tôi lại tiếp tục.
Tháng 8 2018, năm thứ 10.
Vào buổi sáng ngày 22 tháng 9,
cuối cùng, chúng tôi đã phóng được chiếc kính.
(Tiếng vỗ tay)
Tôi đã bỏ rất nhiều công sức vào dự án -- cả cuộc đời,
nhưng chính bản thân vẫn không tin sẽ có ngày hôm đó.
Và tôi đã có được tấm ảnh chụp khinh khí cầu vào hoàng hôn hôm đó,
mang theo kính FIREBball,
lúc gần như trăng tròn.
Tôi yêu bức hình này.
Chúa ơi, con yêu nó.
Nhưng khi nhìn kĩ lại, tôi muốn khóc,
vì những khinh khí cầu khác khi được bơm đầy hơi sẽ có hình cầu,
còn cái này thì không.
Hình dáng nó như là giọt nước mắt.
Bởi có một cái lỗ trong khinh khí cầu.
Đôi khi thất bại cũng đến từ khinh khí cầu.
FIREBall rơi xuống sa mạc New Mexico,
và chúng tôi không có được dữ liệu như mong đợi.
Cuối ngày hôm đó, tôi tự nghĩ:
"Sao mình lại làm việc này?"
Tôi đã nghĩ rất nhiều vì sao mình lại thực hiện dự án từ ngày hôm đó.
Tôi nhận ra công trình này
chứa đầy thất bại, hỏng hóc,
không thể hiểu được và vẫn tiếp tục thất bại,
chúng tôi chỉ mới sai và nó thất bại.
Tôi nghĩ về hàng ngàn người xây dựng chiếc kính Hubble,
và bao lần thất bại mà họ đã trải qua.
Rất nhiều thất bại, những thất bại tan nát con tim,
thậm chí, khi Hubble đang trong không gian.
Và họ vẫn tiếp tục, không bỏ cuộc.
Tôi nghĩ vì sao tôi lại yêu nghề này.
Tôi muốn biết những gì đang diễn ra trong vũ trụ.
Các bạn hẳn cũng muốn biết về nó.
Tôi muốn biết những gì diễn ra trong đám mây khí Hydro đó.
Và tôi nhận ra đó là cả một quá trình
tìm ra những thứ không hoạt động,
và thất bại là điều tất yếu
khi bạn cố vượt ra khỏi giới hạn của kiến thức.
Và đó là điều tôi muốn làm.
Nên tôi chọn tiếp tục.
Và nhóm của tôi sẽ làm
điều mà những người đi trước đều làm:
Chúng tôi sẽ thử lại lần nữa, vào năm 2020.
Có thể nó vẫn chưa thành công-- như ngày hôm nay--
nhưng sẽ mãi là thất bại
nếu tôi bỏ cuộc.
Xin cám ơn.
(Tiếng vỗ tay)
我是一名专攻望远镜的天文学家。
我之所以建造望远镜， 原因之一是因为它们很棒。
但原因之二，
我相信如果你想探索宇宙的新奥秘，
你必须从一个新的角度
观察宇宙。
在天文界新的科技——
例如镜头、照相底板，
所有这些组成的天文望远镜——
每一个都让我们能够从 新的角度来观察宇宙，
并且让我们重新思考
我们在宇宙中的位置。
但这些发现需要代价。
数千人努力了44年
才真正建造出了哈勃望远镜。
这需要时间，
需要经历失败，
需要每个人每天
都坚持不放弃。
我知道这样的坚持有多难， 因为我经历过。
我工作的现实是，我几乎每次 都失败，但依然坚持尝试，
因为这就是望远镜的诞生之路。
我努力建造的望远镜叫作
小型星系际红移排放气球，
这很拗口，
所以我们叫它“火球”。
不要担心，它最后不会爆炸。
我从事火球的开发 研究已经有10多年了，
现在手下有一支出色的建造团队。
火球的任务是观测一些 非常模糊的结构：
巨型氢气云层。
这些云的体积之庞大，
超出你们的想象。
它们是由氢气组成的巨型云层，
我们认为它们会在星系间浮动进出。
我研发火球，
因为我非常希望我们对宇宙的认识
从几颗星星上的亮光
进化到可以测量每一个存在的原子。
这就是所有我想做的事。
（笑声）
但测量一部分原子
能对我们理解星系样貌 有至关重要的作用。
我想知道
氢气是如何进入星系 进而创造一个恒星的。
我对于火球的研究始于2008年，
研究的并非是望远镜， 还有而是光敏元件，
这是所有望远镜的核心。
这个新元件的发明者
是我在美国国家航空航天局 喷气式飞机推进实验室加入的小组。
我们的目标是证明这个元件
能够完美完成任务，检测到氢气。
在我工作的时候，
我弄坏了几件非常非常昂贵的元件，
然后才意识到我使用的机器
会产生一种等离子体，这会破坏 我们放进去的所有电子设备。
我们换了一台机器，还有其他挑战，
花了好几年才走上正轨。
但当第一个元件起作用的时候，
我非常有荣誉感。
我们的元件比之前的 最新科技好上10倍，
现在被用于所有新款望远镜中。
我们的元件可以让我们从新的角度 认识宇宙和我们的位置。
解决了元件之后，
是时候造望远镜了。
作为一个望远镜，火球显得很奇怪，
因为它既不在太空，也不在地面上。
相反，它悬挂在一个 巨型气球的电缆上，
在平流层13万英尺的高度上
仅仅观察一个晚上，
在宇宙的边缘。
这么做的原因之一是 宇宙边缘比真正的宇宙便宜多了。
（笑声）
那么建造，当然会有更多失败：
反射镜失效了，
镜面磨损了需要重做；
冷却系统失效了，
整个系统需要重做；
校准失效了，我们一次 又一次地重新测试；
还有你最想不到的失败：
有一支可爱但非常暴躁的幼年鹰隼 降落在我们的光谱仪上，
占据了我们一天的时间。
（笑声）
尽管公平来讲， 这是这个项目历史上
最棒的一天。
（笑声）
我真的很喜欢那只鹰隼。
在修复了它造成的破坏后，
在2017年8月我们尝试发射——
然后失败了，
因为新墨西哥州沙漠 时长六周的连续降雨。
（笑声）
我们心情沮丧，收拾心情再努力，
2018年8月， 项目工作进入第10年，
然后在9月22日的早晨，
我们终于成功发射了望远镜。
（掌声）
我为了这个项目付出了 许多——我整个生命，
我现在依然不敢相信 接下来发生的事。
我拍下了我们气球升空的照片，
正好是快要日落的时候，
火球悬挂在气球上，
旁边是一个满月。
我爱这张照片。
天哪，我爱死它了。
但认真看这张照片，
它让我有一种想哭的冲动，
因为当完全充气膨胀时， 这些气球应该是球型的，
但这个气球不是。
它看起来像一滴眼泪。
这是因为它上面有一个洞。
有时候气球也会失败。
火球坠落在新墨西哥的沙漠，
我们甚至没能收集到想要的数据。
那一天结束的时候，我对自己说：
“我为什么要做这个？”
自那天起我思考了很多。
我意识到我所有的工作
都是破坏和失败，
我们搞不懂，它们失败了，
我们可能第一次就弄错了，
所以它们失败了。
我想到建造哈勃的数千人，
以及他们所经历过的失败。
有数不尽的失败，心碎的失败，
甚至在太空中都可能失败。
但任何一次失败都没能让他们放弃。
我思考为什么我爱我的工作。
我想知道宇宙中发生了什么。
你们也都想知道宇宙中发生了什么。
我想知道氢气怎么样了。
这样，我意识到发现几乎是
一个寻求失败的过程，
而当你想要突破先有知识的极限时， 失败是不可避免的。
这就是为什么我想这么做。
所以我选择了继续下去。
我们的团队准备遵照
那些已经成功的前人的路：
我们要再尝试一次，
在2020年。
尽管今天看起来像是一次失败—— 的确是一次失败——
但如果我放弃了，
这将永远保持失败。
非常感谢。
（掌声）
我是建造望遠鏡的天文學家。
我建造望遠鏡是因為：
第一，它們很棒。
但是第二，
我相信如果想發現 有關宇宙的新事物，
就必須以一種新的方式看宇宙。
天文學的新技術——
從鏡頭、照相底片，
到太空望遠鏡——
各個都給予我們看待宇宙的新方法，
還直接引領我們認知 我們在其中的位置。
但這些發現得要付出代價。
數千人花了 44 年
才讓發射哈伯太空望遠鏡 進入軌道的想法實現。
這需要時間，
需要容忍失敗，
需要人們每天都選擇不放棄。
因為我經歷過， 所以我知道這選擇有多難。
現實是我的工作幾乎每次都失敗， 而我仍然繼續前進，
因為望遠鏡就是這樣造出來的。
我參與建造的望遠鏡叫做
微弱星系間介質紅移發射氣球，
很拗口，
所以我們稱之為 「火球（FIREBall）」。
別擔心，它不會在故事結尾時爆炸。
我做火球已經超過 10 年，
目前帶領一組很棒的團隊來建造它。
火球旨在觀察 一些已知的最微弱結構：
巨大的氫雲。
這些雲如此巨大，
甚至比你想像中的 任何東西都還更大，
它們很巨大。
我們認為巨大的氫雲 流入和流出星系。
我做火球是因為
我真想要讓我們的宇宙觀
除了用星光觀察，
還可以看到和衡量存在的每個原子。
我想做的就這樣而已。
（笑聲）
觀察某些原子
是理解為什麼星系有此樣貌的關鍵。
我想知道
氫氣怎麼進入星系造成恆星。
我的火球工作始於 2008 年，
原先不是做望遠鏡， 而是做光感測器，
光感測器是每個望遠鏡的核心。
我加入的團隊正在開發新感測器，
地點是太空總署的噴射推進實驗室。
我們的目標是證明那個感測器
能夠順利檢測出氫氣。
在過程中我損毀了幾個
非常非常昂貴的感測器，
然後才意識到 我之前使用的機器產生電漿，
使我們放入的所有電器全短路了。
我們換了不同的機器， 又遇到其他的挑戰，
花了數年的時間才弄對。
但當第一個感測器成功作用時
是個輝煌的時刻。
我們現在的感測器 比以前最佳的好上十倍，
被用在各種新型望遠鏡裡。
我們的感測器讓我們得以用新的方式， 看到宇宙和我們在其中的位置。
感測器做成了，
到了建造望遠鏡的時候。
火球是個奇怪的望遠鏡，
因為它既不在太空中 也不在地面上，
而是掛在巨大氣球的纜繩上，
僅觀察一晚，
從 13 萬英尺高的平流層邊緣觀察，
位在太空的最邊緣。
部分原因是上到太空的邊緣 要比實際到太空中便宜得多。
（笑聲）
造它當然遇到更多次失敗：
無法作用的鏡子、
刮傷的鏡子必須重作；
冷卻系統故障，
整個系統必須重作；
校準失敗，我們無數次重複地測試；
在最意想不到之處失敗：
一天有一隻可愛但超級生氣的小獵鷹
降落在我們的光譜儀箱上。
（笑聲）
儘管平心來說， 那是此專案史上最棒的一天。
（笑聲）
我真的很喜歡那隻獵鷹。
修好獵鷹造成的損傷後，
我們預備 2017 年 8 月升空，
卻由於新墨西哥州的沙漠 連續六週下雨
而無法升空。
（笑聲）
我們的精神受挫，再度嘗試，
那是 2018 年 8 月，第 10 年。
我們終於在 9 月 22 日上午
讓望遠鏡升空了。
（掌聲）
我將一生投入這個專案，
我仍然無法相信真的做到了。
這張是那天日落時分
拍攝的氣球相片，
氣球上掛著火球，
和那近乎滿月的月亮。
我喜歡這張照片。
天啊，我愛它。
但看著它讓我想哭，
因為充滿氣的氣球是球形的，
而這個不是。
它的形狀像淚珠。
那是因為它有一個洞。
氣球沒成功。
火球墜落在新墨西哥州的沙漠中，
我們沒收集到想要的數據。
那天結束的時候我心想：
「我為什麼做這事？」
從那天起我多次思考為什麼。
我意識到
我做過的所有工作滿是挫折和失敗，
我們不明白，它們失敗了，
我們一開始就錯，所以失敗了。
我想到成千上萬 建造哈伯望遠鏡的人，
他們忍受了多少次失敗。
有無數次失敗，令人心碎的失敗，
即使當哈伯在太空中時也是。
這些失敗沒有一次使他們放棄。
我思考為什麼喜愛自己的工作。
我想知道宇宙發生之事。
你們也想知道。
我想知道氫氣怎麼形成恆星。
然後我意識到
「發現」主要是 找出何以行不通的過程；
而拓展知識極限時，失敗無可避免。
我就是要拓展知識的極限。
所以我選擇繼續前進。
我們的團隊將會
和任何建造東西的前人一樣：
我們要在 2020 年再試一次。
或許今天覺得像是失敗了，
真的很像。
但只有我放棄，才會永遠失敗。
非常感謝你們。
（掌聲）