שלום לכולם.
אתחיל בשאלה.
כמה מכם כבר מכירים את האדם שיושב לצידם?
מעניין.
האם אתם זוכרים את השיחה הראשונה שהיתה לכם איתו או איתה?
אתם יודעים, שיחות הן כמו חוליות.
הבה נדמיין שכל שיחה היא חוליית מתכת זעירה.
ובכל פעם שאתם משוחחים עם זר,
נוצרת חוליית מתכת.
ועם כל שיחה שלכם מאז ואילך
החוליה הולכת ומתחזקת.
מידי יום, כל אחד ואחת מאיתנו פוגשים זרים רבים:
האיש במכולת, נהג המונית,
פקיד הקבלה באיזה משרד שאליו נכנסתם לראשונה.
ועם כל שיחה אנו בונים חוליות חדשות.
עד שבסופו של דבר
יצרנו מעין רשת ענק עולמית של שיחות,
האינטרנט.
זאת מילה קליטה. נדמה לי שכבר שמעתי אותה.
זהו זה, נכון? שיחה היא דבר מרתק.
שיחה היא הרפתקה.
שיחה מאפשרת ראיה חדשה.
השיחה פותחת דלת.
שיחות יכולות לגרום למלחמות ושיחות יכולות לעשות שלום.
השיחה גם מגדירה אותנו, כמין האנושי.
חישבו על כך.
כל אדם ואדם בחייכם היה פעם זר לכם.
ולא ידעתם עליו דבר עד לשיחתכם הראשונה.
אז היום באתי לומר לכם לדבר עם זרים,
כן, לשוחח איתם,
וגם אומר לכם איך.
שבע דרכים בעזרתן תוכלו לנהל שיחה כמעט עם כל אחד.
אני מגישה ברדיו
ואני אוהבת לדבר עם אנשים.
באמת. אני מתה על זה.
ואני כל-כך שמחה שאני מתפרנסת מזה!
ככה נראה היום שלי:
בכל בוקר אני נכנסת לחדר ריק,
מפעילה מיקרופון,
ומשוחחת עם 1.6 מיליון בני-אדם...
שאינני יכולה לראות.
כן.
אבל אתם יודעים מה הכי קשה בזה?
הזמן.
בתכנית בת 4 שעות יש לי רק 20 דקות.
זה כל זמן הדיבורים.
וב-20 דקות עלי לשכנע אתכם שאני חברתכם הטובה ביותר.
איך אני עושה זאת?
איך אני יוצרת קשר?
יש לי 20 דקות להשכיל אתכם, לרגש אתכם, לעניין אתכם
אבל הכי חשוב,
ב-20 מתוך 20 הפעמים בהן אני מדליקה את המיקרופון,
עלי להשאיר חיוך על פניכם.
אבל אני לא רואה אתכם, אינני יודעת עליכם דבר,
ואין לי שום דרך להעריך את תגובותיכם.
איך עושים את זה? איך מדברים עם אדם זר?
תשע שנותי ברדיו לימדו אותי את התחבולות הפשוטות האלה.
זרים
נמצאים בכל מקום.
תמיד אמרו לנו לא לדבר עם זרים.
אבל לדעתי, ההיפך הוא הנכון.
לכל זר מצורפת הזדמנות,
הזדמנות ללמוד משהו חדש,
הזדמנות לחוות משהו שטרם חוויתם
או לשמוע סיפור שמעולם לא שמעתם.
לכולכם היה רגע כזה, נכון?
אתם יושבים בחדר עם אדם שאינכם מכירים,
אתם סורקים את החדר, רואים אדם זר וחושבים,
"אני רוצה לדבר עם האדם הזה."
ואתם יכולים כמעט לשמוע את המילה הראשונה, אבל היא לא יוצאת,
היא תקועה בערך כאן,
היא כאילו עולה ויורדת
ואינכם יודעים --
יודעים מה?
הנה העצה שלי: פשוט אימרו אותה.
מה כבר יכול לקרות?
הוא לא ידבר איתכם? אבל גם עכשיו אינכם משוחחים.
המילה הראשונה מהווה סכר.
אני באמת מאמינה שהמילה הראשונה פועלת כמו סכר.
מרגע שאמרתם את המילה הראשונה, הכל זורם מעצמו.
אז אל תסבכו את העניין.
"היי", "הי", "שלום",
עשו את מה שעושה כל שחקן קריקט.
גייסו את ההתלהבות, החיוביות, המרץ,
עטו חיוך גדול ואימרו, "היי!"
אני יודעת. עכשיו יהיה רגע מוזר.
פנו אל מי שיושב לידכם, הושיטו יד ואימרו "שלום".
קדימה.
(צחוק)
אני מתה על הצחוק הנבוך.
"למה היא מכריחה אותי לעשות את זה?"
המילה הראשונה היא סכר.
הנה אתגר שיש לנו בכל יום ויום.
זמן.
יש לנו 90 שניות ברדיו
ועלינו לנהל עם זר שיחה שתיזכר היטב.
איך עושים את זה?
מהו האתגר הגדול ביותר?
בכנות,
אם ניתקע בדברים הנדושים
של "היי!" -"הי!"
"מה נשמע?" -"אני בסדר."
"מה קורה?" -"לא משהו."
"כרגיל" -"אז מה חדש?"
סתם עברו 45 שניות.
נכון?
אז הנה העצה שלי:
דלגו על השיחה הבטלה ושאלו שאלה אישית מאד.
ואל תחששו.
האמינו לי.
תופתעו לגלות באיזו מידה אנשים מוכנים לשתף,
אם רק תשאלו אותם.
אז שאלו כל שאלה אישית שהיא.
למשל, שם מעניין.
איך הוריך חשבו עליו? האם יש סיפור מאחוריו?
או...
כמה זמן אתה גר בעיר הזאת?
האם אתה זוכר את היום הראשון שבו הגעת הנה?
תבינו, התשובות לשאלות האלה הן תמיד מיוחדות,
תמיד אישיות.
הכי אני אוהבת לשאול את זה:
מניין באת ואיפה חיה המשפחה שלך?
אין אפס,
בכל פעם שאני במונית, אני עושה את זה.
אני שואלת את השאלה הזאת.
מניין באת ואיפה חיה המשפחה שלך?
אספר לכם סיפור קטן.
חזרתי ערב אחד הביתה...
אני עוצרת מונית, פותחת את הדלת, יושבת ושואלת,
מניין אתה? איפה חיה המשפחה שלך?
והנהג הפקיסטני בן ה-60 מתחיל לספר לי
את כל סיפור חייו בפשאוור.
אנו מדברים על פוליטיקה,
אנו מדברים על מוסיקה, משפחה, אשתו, החווה שלו.
ואחרי 20 דקות הוא משוכנע שאני הכלה המושלמת
לבנו בוגר הקולג' בן ה-26 מפשאוור.
(צחוק)
וכשאני יוצאת מהמונית,
הוא שולף תמונת פספורט במבט נלהב.
אני חייבת להודות שזאת היתה פרידה קשה מאד.
אבל מוסר ההשכל של הסיפור הוא:
משהו שהחל ב"שלום" נגמר בהצעת נישואין.
וזאת אזהרה.
(צחוק)
שלב 3.
מצאו את נקודות ה"גם אני".
האם יצא לכם לפגוש מישהו
שמתחיל שיחה כאילו זהו ויכוח?
"אני מדלהי." -"אני שונא את דלהי."
(צחוק)
נכון? אין משהו שהורג את השיחה יותר מגישה שלילית.
כשאתם פוגשים מישהו בפעם הראשונה,
עשו מאמץ למצוא את הדבר האחד
שמשותף לשניכם.
כשאתם מתחילים משם ומתרחבים החוצה,
תגלו לפתע שהרבה יותר קל לשוחח,
וזה משום ששניכם נמצאים פתאום באותו צד של משהו,
וזו הרגשה ממש אדירה.
אולי תשאלו, מה יכול להיות משותף לכם ולאיזה זר?
זה יכול להיות כל דבר, נכון?
שניכם נמצאים באותו מקום, באותו זמן,
אולי שניכם מאותה ארץ,
אולי שניכם אוהבים את החורף,
או רוצים שיירד כבר גשם.
אני לא יודעת, אתם כבר תמצאו משהו.
כשאתם מוצאים "גם אני",
זכיתם אוטומטית בהשתתפותו של האדם השני.
האמינו לי, זה עוזר.
העניקו מחמאה ייחודית.
קראתי איפשהו שאנשים שוכחים מה עשיתם,
ושוכחים מה אמרתם,
אבל הם לעולם לא ישכחו איך גרמתם להם להרגיש.
אז היו נדיבים.
צאו מעצמכם ותנו למישהו מחמאה מכל הלב.
אני מאמינה בקיומו של "מד חסינות בפני מחמאות",
כתוצאה מחוויה שהיתה לי
כשפגשתי דוגמנית יפהפיה.
הסתכלתי בה ואמרתי,
"וואו! כמה שאת יפה!"
ועל פניה לא הסתמנה שום תגובה.
ואני חשבתי לעצמי, "איך זה יכול להיות?"
ואז הבנתי,
היא חסינה למילה "יפה".
היא ודאי שמעה אותה היום כבר מאה אלף פעמים.
ואם היא במדיה החברתית,
היא שמעה אותה היום כבר מיליון פעם.
יש כמה מלים שכולנו פיתחנו חסינות אליהן.
כמו "נחמד", מעולה", "מגניב"...
התרחקו מהן.
נסו ליצור מחמאה ייחודית ומקורית,
ואינכם צריכים לשקר.
באמת.
כשאתם מביטים במישהו ואומרים,
"אני אוהבת איך שכאשר את מחייכת,
"זה כאילו שהאף שלך מחייך ואחר-כך העיניים מחייכות,
"ואז האוזניים מחייכות ואפילו המצח מחייך,
"ופתאום כל הבן-אדם מחייך."
מבינים?
אני מקווה שזאת מחמאה שלא תשכחו במהרה.
תנו מחמאה ייחודית ומקורית.
שאלו לדעתו של האדם.
לכולנו יש דעות; האמינו לי.
וכולנו רוצים שהן תישמענה
וכולם מחפשים אישור.
אז בקשו לשמוע דעה,
ואז אתם פותחים רחוב דו-סטרי.
אז מתחילה התקשורת האמיתית,
ותופתעו לגלות כמה אפשר ללמוד על מישהו
רק בכך ששואלים לדעתו על משהו סתמי למדי.
הנה טעות שאנשים עושים.
הם שואלים לדעתכם על משהו ממש מסובך.
זה כמעט מאיים.
לדוגמא, בחדר מלא באנשים משכילים,
מישהו ניגש אלי ואומר,
"מה את חושבת על ההשפעה
"של מחירי הנפט על שוק הנדל"ן בדובאי?"
אני מרגישה קצת לכודה.
כאילו שאני עומדת להיכשל וזה איזה מבחן,
וזהו הלקח.
איש איננו חייב להיכשל בשיחה הראשונה.
שאלו משהו פשוט. דברו באופן כללי.
"איך אתה אוהב לשתות קפה?"
"מתי ראית לאחרונה סרט?" "מה חשבת עליו?"
וכשמישהו מבטא בפניכם את דעתו,
הקשיבו באמת.
אל תקשיבו כדי לענות. הקשיבו כדי להקשיב.
יש הבדל.
וזה מביא אותי לנקודה הבאה.
היו נוכחים.
אני יודעת שזה קרה לכם.
לי זה בהחלט קרה:
אתם שופכים את ליבכם בפני מישהו,
והם, כאילו,
"כן, כן. תמשיכי לדבר,
"אני אשף בריבוי משימות!
"מה קורה עם הרשת האלחוטית?"
(צחוק)
כשמישהו מנסה לתקשר איתכם,
אתם יכולים לכל הפחות להיות בשיחה הזאת.
להיות נוכחים מכל הלב.
פשוט, להיות שם.
ו-- אה! החלק הכי אהוב עלי: קשר-עין.
האמינו לי. בקשר-עין קורה כל הקסם.
אז אתם ממש מרגישים את השיחה.
והאמינו לי, כשאתם מביטים בעיניו של מישהו,
בתשע מכל עשר פעמים הוא לא יעז להסיט את המבט, נכון?
(צחוק)
אילו יכולתי להביט בעיניהם של 1.6 מיליון אנשים,
לא הייתי צריכה לדאוג בקשר לכך שאתם מאבדים עניין בזמן הפרסומות.
וזה מביא אותי לנקודה האהובה עלי כי לדעתי יש לה שם קליט.
"ארץ-עיר-חי-צומח".
זוכרים את המשחק?
לזכור את הפרטים הקטנים בקשר למישהו.
לזכור את השם. זה חשוב מאד.
נורא לפגוש מישהו בפעם ה-18 ולומר,
"אתה בטח, פול. לא, פיטר. משהו עם 'פ' שנגמר ב..."
זה נורא.
זיכרו את השם ואימרו לו אותו.
אין לכם מושג כמה הוא ירגיש חשוב,
וזה לא הפרט היחיד.
זיכרו גם את שאר הפרטים.
לאן הוא אוהב ללכת, המקומות בהם היה,
לאן הוא רוצה ללכת, שמות חיות המחמד שלו,
מה שלום חיית המחמד שלו? הדברים שהוא אוהב.
זכרו את שמות ילדיו, זה קלף מנצח.
זכרו את שם אשתו, את שמות החברות שלו.
רק אל תבלבלו ביניהם, כי זה מתכון לאסון.
(צחוק)
זיכרו את הדברים הקטנים בקשר לאנשים ואימרו להם אותם,
שאלו מתוך ענין אמיתי,
ובאופן אוטומטי תהיו מעורבים בשלומם,
ואז גם הם יקחו אחריות על השיחה.
הרי לכם.
שבע דרכים נהדרות לשוחח עם כל אחד,
ושבע סיבות לנצל את ההפסקה הקרובה
כדי לפתוח בשיחה עם מישהו שאינכם מכירים.
אסיים עם ההשוואה הבאה.
שיחה היא כמו קריאה של ספר.
אפשר לפתוח בכל עמוד שרוצים.
אפשר לעבור לפרק האהוב עליכם.
אפשר לקרוא כמה שרוצים ומה שרוצים,
וכל אדם, האמינו לי, הוא ספר ממש טוב.
וכל-כך מעציב אותי
כשחיים שלמים מצטמצמים
ל-140 תווים ולכותרות קליטות.
כי אנו לא כאלה.
אנו איננו גרסאות מקוצרות.
אנו סיפורים אנושיים שלמים.
מגיע לנו יותר איש מרעהו.
אז מה תעשו בספריית העולם הגדול הזה?
האם תסתובבו בו,
תסתכלו בספרים עם הכריכות הקשות ותקראו את הכותרות?
או שמא תושיטו יד אל ספר מסוים,
תפתחו בעמוד כלשהו ותתחילו לקרוא סיפור?
החלטה שלכם.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)