Cyndi Stivers: El futur de la narració.
Abans de fer el futur,
parlem del que no canviarà mai a la narració.
Shonda Rhimes: El que no canviarà mai.
Òbviament, crec que una bona història no canviarà mai,
la necessitat de les persones de reunir-se i intercanviar històries
i parlar sobre les coses que consideren universals,
la idea de la necessitat que tots sentim de mirar històries,
de contar-les, de compartir-les
com una mena de reunió al voltant del foc
per debatre les coses que ens diuen
que no estem sols al món.
Per a mi, aquestes coses no canviaran mai.
Aquesta essència de la narració no canviarà mai.
CS: Per preparar aquesta conversa,
he parlat amb la Susan Lyne,
qui estava al càrrec d'ABC Entertainment
quan tu treballaves a "Anatomía de Grey"...
SR: Sí.
CS: I em va dir que tenia un record inesborrable
del teu càsting,
quan sense haver-ho tractat amb cap dels executius,
rebies gent per llegir els teus guions,
i cada persona era diferent a l'anterior,
i no les classificaves de cap manera,
i això era totalment sorprenent.
Així, a més d'educar els executius de l'estudi, va dir
que tu també, segons ella,
i crec que es així,
vas transformar les expectatives de la tele-audiència americana.
Què més hi ha que l'audiència encara no s'ha adonat que necessita?
SR: Què és el que encara no veu?
Vull dir, no crec que estiguem en aquesta fase encara.
Vull dir, encara estem en un lloc
distant, llunyà del que sembla el món real.
Jo no portava un grup d'actors
ben diferents els uns dels altres
només per destacar res concret
i no intentava fer res d'especial.
Mai vaig pensar que allò era nou, diferent o estrany.
Només portava actors perquè em semblaven interessants
i crec que aquesta idea sorprenia a tothom -
Al principi no ho sabia.
Només pensava: aquests són els actors que vull en aquestes escenes.
Vull veure com són quan llegeixen.
Veurem què passa.
Trobo interessant que
quan mires el món d'una altra manera
quan no ets la persona que acostuma a ser al càrrec de les coses,
les coses acaben sent diferents.
CS: Ara tens aquesta gran empresa que dirigeixes,
com un tità - com sabeu, de l'any passat quan donà la xerrada -
ella és un tità.
Què penses que passarà mirant endavant?
Hi ha grans quantitats de diners invertits en la producció dels programes.
Mentre que les eines per crear històries s'han popularitzat bastant,
hi continua havent aquesta gran distribució:
les persones que lloguen les xarxes, que lloguen l'audiència als patrocinadors
i fan que tot rendeixi.
Com canvia el model de negoci ara que qualsevol pot ser narrador?
SR: Crec que això canvia cada dia.
És a dir, el ràpid canvi que està tenint lloc és impressionant
I sento que el pànic és palpable,
però no en el mal sentit.
Penso que això és excitant.
La idea de que es produeix una mena d'equalització,
que ve a dir que tothom pot crear alguna cosa, és meravellós.
Crec que hi ha quelcom alarmant en la idea que ara no es pot trobar la bona feina.
Hi ha tanta cosa...
Crec que actualment hi ha al voltant de 417 drames a la televisió
a qualsevol hora i a qualsevol lloc,
però no els pots trobar.
No pots trobar els bons.
Per això, hi ha molt material dolent ja que tothom pot crear alguna cosa.
És com si tothom pintés un quadre.
No hi ha tants pintors bons.
Però trobar bones històries i bons programes
és cada cop més i més difícil.
Ja que si tens un petit programa a l'AMC
i un altre petit programa aquí i allà,
trobar on són esdevé molt més complicat.
Crec que descobrir les autèntiques joies
i trobar qui féu el gran episodi online i qui féu això
és -- pensa en els pobres crítics
que dediquen les 24 hores diàries,
atrapats a casa seva, mirant-ho tot.
No és una feina fàcil ara mateix.
Els motors de distribució es tornen cada cop més immensos,
però trobar una programació adient per a tots els espectadors
és cada cop més difícil.
I, a diferència de les notícies,
on tot es redueix a qui ets tu,
sembla que la televisió,
i quan dic televisió em refereixo a allò que pots veure com els tele-programes,
s'estigui ampliant cada cop més.
Tothom està creant històries,
i els genis sovint estan amagats.
Però són cada cop més difícils de trobar,
i arribarà un punt que s'ensorrarà.
Es parla del punt àlgid de la TV.
No sé quan hi arribarem.
Penso que en algun moment es començarà a ensorrar
i d'alguna manera ho refarem.
Potser no seran les cadenes de televisió.
No sé si és un model sostenible.
CS: Què en penses sobre el model
en què Amazon i Netflix estan invertint molts diners actualment?
SR: És veritat.
Crec que és un model interessant.
Crec que té un punt excitant.
Per als creadors de contingut, crec que hi ha quelcom fascinant.
Per al món, crec que també té un punt excitant.
El fet de que ara hi ha programes
que poden ser en diverses llengües amb personatges d'arreu del món
que són atractius i que representen a tothom alhora
és fascinant.
Crec que el sentit internacional que la televisió pot adquirir ara
té sentit per a mi,
que la programació pot prendre ara.
En gran part la televisió està feta per l'audiència americana.
Fem aquests programes,
i després es venen per tot el món
sense pensar-hi massa,
a diferència de pensar que Amèrica no ho és tot.
Vull dir, que ens estimem i tal, però no ho som tot.
I hauríem de considerar que
hi ha altres llocs al món
que ens haurien d'interessar mentre contem històries.
Això empetiteix el món.
No ho sé.
Crec que treu a la llum la idea de que el món és universal,
i les històries esdevenen universals.
Deixem de ser l'altre.
CS: Pel que veig, també has promogut
formes curioses de llençar programes nous.
Per exemple, quan vas estrenar "Scandal" al 2012,
hi va haver una extraordinària onada de suport a Twitter
com no s'havia vist abans.
Guardes algun altre truc a la màniga
per les teves futures estrenes?
Què creus que passarà en aquest sentit?
SR: Tenim algunes propostes interessants.
Tenim un programa, "Still Star-Crossed", que s'estrena a l'estiu.
Tenim vàries idees curioses.
No estic segura de si les podrem complir a temps.
Creia que eren divertides
La idea de piular el programa en directe
ens va semblar que seria divertit.
No vam preveure que els crítics començarien a interactuar amb nosaltres.
Però els fans, integrar la gent al programa,
com si fos el foc de camp,
quan estem tots junts a Twitter
i parlem tots alhora,
és més una experiència compartida,
i trobar altres maneres per fer-la possible
i trobar formes per comprometre a les persones
és important.
CS: Quan hi ha tantes persones creant històries
i només algunes prosperen
i arriben a enganxar a l'audiència,
com creus que cobraran als narradors?
SR: Francament, tinc problemes amb aquest concepte.
Serà un format de subscripció?
Dirà la gent, "veuré el programa d'aquest,"
i és així com ho farem?
CS: Hauríem de comprar un passaport a Shondaland, oi?
SR: No ho sé, potser sí. És una feinada per a mi.
Crec que hi haurà diverses maneres d'atreure a l'audiència,
però no ho sé ben bé.
Honestament, molts creadors de contingut
no estan interessats en ser distribuïdors,
sobretot perquè el que somio fer
és crear contingut.
M'encanta crear contingut.
Vull cobrar per això
i vull cobrar el salari que em mereixo,
i és bastant complicat trobar-lo.
Però també vull que sigui possible
per la gent que treballa amb mi,
els que treballen per a mi,
que tothom acabi cobrant, i pugui guanyar-se la vida.
La forma com es distribueix el contingut es complica cada cop més.
CS: I què passa amb les moltes eines noves,
com ara: RV, RA...
Trobo fascinant que puguis veure tota una sèries de cop,
que puguis tirar endavant en aquestes coses.
Com veus el futur de RV i RA per la narració?
SR: L'any passat vaig dedicar molt temps
a explorar això,
en moltes demostracions i parant atenció.
Ho trobo fascinant,
principalment perquè crec que...
opino que la majoria les veu com a eines pel joc,
Penso que la gent les concep per l'acció,
i crec que hi ha una sensació d'intimitat
que hi és molt present,
la idea de que, imagina't,
et pots sentar i conversar amb en Fitz,
o al menys sentar-te i escoltar mentre et parla,
el president Fitzgerald Grant III,
mentre ell t'explica
per què pren les decisions que pren,
i és un moment molt sincer.
I en comptes de mirar la pantalla de la televisió,
estàs sentada al seu costat, i esteu conversant.
Ara, t'enamores de l'home
mentre ell et parla des d'una pantalla.
Imagina't seure al seu costat
o estar amb un personatge com Huck, qui està a punt d'executar a algú.
I en comptes de fer una escena
on ell està parlant amb un altre personatge molt de pressa,
es fica en un armari i es gira cap a tu i et diu
el que passarà i per què està espantat i nerviós.
És una mena de teatre, i no estic segura de si això funcionaria,
estic fascinada per aquest concepte teatral
i pel significat que tindria pel públic.
I jugar amb aquestes idees seria interessant,
i penso en les persones que miren els meus programes, el meu públic,
el qual comprèn dones de 12 a 75 anys,
als programes hi ha quelcom interessant per elles.
CS: I què n'opines sobre l'input de l'audiència?
Com d'interessada estàs
en que l'audiència pugui arribar fins a un cert punt
i després decidir, "espera, escolliré la meva pròpia aventura."
Fugiré amb en Fitz o fugiré amb...
SR: Les històries de "escull la teva aventura".
No m'acaben d'agradar,
i no necessàriament perquè ho vulgui controlar tot,
sino perquè quan veig la televisió o una pel·lícula,
tinc la certesa de que una història no és tan bona com
quan controlo exactament el què passarà
al personatge d'algú altre.
Si et pogués dir què m'agradaria que li passés a Walter White,
seria increïble, però la història ni seria la mateixa ni seria tan potent.
Si m'encarrego de com acaba "Els Soprano",
seria preciós, tindria un final bonic i satisfactori,
però ni la història seria igual ni tindria el mateix impacte emotiu.
CS: No puc parar d'imaginar-me com seria això.
Disculpa, he perdut l'oremus.
SR: El que és preciós és que no arribo a imaginar-m'ho
ja que Vince té un final propi,
i és realment poderós saber que algú altre l'ha imaginat.
Si pogués decidir això,
a la pel·lícula "Jaws" el tauró guanya, per exemple
no fa el que tu vols que faci.
La història és la que és,
i pots marxar enfadat o discutint,
i pots marxar barallant-te,
però és per això que funciona.
Per això és art.
Contràriament, seria tan sols un joc,
i els jocs també poden ser art, però d'una forma diferent.
CS: Els jugadors que vènen el dret
a comentar el què està passant,
els considero més comunitat que narradors.
SR: És una altra versió del foc de camp.
No ho descarto com a forma de narració,
però suposo que és una forma d'agrupació.
CS: Molt bé, què en penses sobre el súper-súper
el fet que tot s'escurça cada cop més.
I ara Snapchat disposa d'una eina que anomena "programes"
que duren un minut.
SR: És interessant.
Una part de mi pensa que semblen anuncis.
Vull dir, que estan patrocinats per algú.
Però una altra part de mi ho entén a la perfecció.
Hi ha quelcom meravellós en tot això.
Si penses en un món
on la majoria de la gent veu la televisió als mòbils,
si penses en un lloc com l'Índia,
on la majoria de la informació arriba
i és on la majoria del producte arriba,
més brevetat té sentit.
Si pots cobrar més per un contingut més breu,
algun distribuidor haurà esbrinat una forma de fer molts diners.
Si estàs creant contingut,
costa menys de fer i publicar.
I, per cert,
si tens 14 anys i perds l'atenció fàcilment, com la meva filla,
això és el què vols veure, el què vols fer,
així és com funciona.
I si ho fas bé i el que fas sembla narració,
la gent s'hi enganxarà facis el que facis.
CS: M'alegro que hagis criar les teves filles,
perquè, em pregunto com consumiran l'entreteniment
i no només això,
sinó també les notícies.
Quan no són, vull dir, els "déus dels algoritmes"
els oferiran el que ja han fet.
Com creus que ho corregirem i farem dels ciutadans gent responsable?
SR: Bé, la forma com ho corregeixo
és completament diferent de com ho faria algú altre.
CS: Endavant, imagina-ho.
SR: No sé com corregirem aquests errors al futur.
Amb les meves pobres filles he fet tots els meus experiments.
Encara fem el que jo anomeno "Estiu Amish"
quan apago tots els aparells
i guardo tots els ordinadors
i veig com criden durant una estona fins que es calmen
entrant a una mena "d'estiu lliure d'electrònica."
Però honestament, estem parlant d'un món molt dur
en el qual ara, com a persones adultes,
estem tan tancats a la nostra pròpia bombolla personal,
que ni sabem que a vegades se'ns ofereixen
només les nostres pròpies opinions.
Tal i com funciona el món ara,
estàs mirant continguts,
que estan sent manipulats
perquè només rebis les teves opinions
i et sentis cada cop millor amb tu mateix.
I com comences a distingir el input?
S'està tornant una mica inquietant.
És probable que es sobrecorregeixi, que esclati,
o potser tots esdevindrem,
odio ser negativa sobre això,
però probablement esdevinguem més estúpids.
(Cyndi riu)
CS: Sí, pots imaginar-te algun correctiu que es podria fer
amb un treball guionat i fictici?
SR: Penso molt en el fet de que la televisió té la capacitat
per educar a la gent poderosament,
i quan estàs veient la televisió,
per exemple, s'hi fan estudis sobre els programes mèdics.
Crec que hi ha un 87%, un 87% de la gent
que obté la majoria del seu coneixement sobre la medicina
dels programes mèdics,
obtenen més d'aquests que dels seus metges,
més que dels articles.
Així que treballem molt per ser precisos, i cada cop que ens equivoquem,
em sento realment culpable, com si féssim quelcom dolent.
però també oferim molta informació mèdica valuosa.
Hi ha tantes formes de donar informació en aquests programes.
Les persones s'entretenen
i potser no volen llegir els diaris,
però hi ha moltes formes d'oferir dades justes en aquests programes,
no d'una forma horripilant, com si anéssim a controlar la ment humana
però d'una forma més interessant i intel·ligent
i no només oferir una versió sesgada,
sinó que dir la veritat.
Seria estrany,
que els drama de la televisió fossin la forma d'oferir les notícies.
CS: Seria estrany
però he d'entendre que la majoria del que ha escrit com a ficció
ha esdevingut predicció aquesta temporada?
Sap, "Scandal" ha sigut inquietant per aquest motiu.
Tenim aquest programa sobre la política embogida
i bàsicament la forma en què hem dut el programa,
tothom presta atenció als diaris.
Ho llegim tot. Parlem sobre tot.
Tenim molts amics a Washington.
I sempre hem tractat el programa com una mena d'especulació.
Sèiem al despatx i pensàvem,
i si les rodes sortissin disparades de l'autobús
i tot es tornès un caos?
I això sempre era genial,
excepte que ara és com si les rodes sortissin de l'autobús
i les coses fossin realment bojes,
així que les coses amb les que especulàvem es tornaven reals.
La temporada d'aquest any
havia d'acabar amb els russos controlant les eleccions americanes,
i això ho havíem escrit i planejat,
tot era allà,
i després els russos eren sospitosos d'involucrar-se a les eleccions americanes
i de sobte vam haver de canviar el guió per la nostra temporada.
Arribo i començo,
"I l'escena on aquella dona misteriosa comença a parlar rus?
Ho hem d'arreglar i decidir què fer."
Això prové de l'extrapolació del
que havíem pensat que passaria,
o del que vèiem com una bogeria.
CS: Fantàstic.
On més als EUA o altres parts del món busques aquestes tècniques narratives?
Qui fa narracions interessants avui en dia?
No ho sé, hi ha molt de material interessant.
Evidentment la televisió britànica és sempre fascinant
i sempre fa coses interessants.
No veig massa televisió,
sobretot perquè estic ocupada treballant.
I de debò intento no mirar la televisió gaire estona,
ni la televisió americana, fins que acabo una temporada,
ja que sinó les coses se'm fiquen al cap
Em començo a preguntar...
per què els personatges no poden portar corones i parlar sobre un tro?
Es una bogeria.
Per això, intento no mirar massa televisió fins que s'acaben les temporades.
Però penso que hi ha molta televisió europea interessant.
Vaig estar als International Emmys
i estava veient els programes que projectaven,
i em vaig quedar sorpresa.
Hi ha alguns programes que vull veure i comprovar.
CS: Es pot imaginar,
sé que no acostuma a pensar molt en els aspectes tecnològics,
però ja sap que ara fa uns quants anys vam rebre a algú a TED
que parlava de "veure",
mirant els teus programes televisius a través dels Google Glass?
Algun cop t'has imaginat...
la nena petita que seia al terra del rebost
a casa dels seus pares,
algun cop t'has imaginat un altre mitjà?
Ho faries ara?
SR: Qualsevol altre mitjà.
Per narració, que no siguin llibres?
Vull dir, he crescut volent ser Toni Morrison, així que no.
Ni tan sols m'havia imaginat la televisió.
Així que la idea de que hi pogués haver un món més gran,
una altra forma més màgica de fer les coses...
Sempre m'excito quan apareix la nova tecnologia
i sempre sóc la primera que la vol provar.
Ara mateix les possibilitats semblen il·limitades i excitants,
el qual em fascina.
Ens trobem en aquesta mena de període d'Oest Salvatge, i és com
si ningú sapigués on ens instal·larem.
Ara mateix pots ubicar històries on sigui
i això és guay,
i sembla com si quan esbrinem com unir la tecnologia
i la creativitat de la narració,
les possibilitats són infinites
CS: A més, la tecnologia ha fet possible la idea que comentava anteriorment,
"afartar-te a sèries", que és un fenomen recent,
des que fas programes, oi?
I com creus que això canvia el procés de la narració?
Abans, sempre tenies una biblia per tota la temporada, veritat?
SR: No, simplement sempre sabia on acabaríem.
Així, per a mi,
l'única cosa que jo puc dir
és que tinc un programa amb 14 temporades a les espatlles,
hi ha gent que l'està veient des de fa 14 temporades,
i després hi ha nenes de 12 anys que em trobo a les botigues
que han vist 297 episodis en tres setmanes.
I la veritat, és una experiència molt diferent per a elles,
ja que ho han viscut
molt intensament durant un període de temps molt curt
d'una forma molt intensa,
i per a elles la història te un desenvolupament ben diferent
i un significat totalment diferent
perquè no hi ha hagut cap pausa.
CS: És com visitar un país i després deixar-lo. És estrany
SR: És com llegir una novel·la increïble i després deixar-la.
Crec que en això consisteix la bellesa de l'experiència.
No necessàriament has de veure una sèrie durant 14 temporades.
No tot ha de ser així necessàriament.
CS: Hi ha algun tema que consideres que no s'hauria de tractar?
SR: Crec que no. Veig la història així.
Veig la història com a personatges i el que aquests poden fer
i el que els personatges han de fer per fer avançar les històries,
així, mai penso en les històries només com a trama.
i quan els escriptors venen al meu despatx amb una trama,
jo els hi dic "Vosaltres no parleu l'anglès."
És el que els dic.
No parlem l'anglès. Necessito sentir què és real.
No ho penso d'aquesta forma.
No sé si hi ha una forma de pensar que hi ha alguna cosa que no faria
ja que és com si arranqués trossos de trama de la paret.
CS: Increïble. Fins a quin punt creu que usarà...
recentment ha entrat a la junta de "Planned Parenthood"
i s'ha involucrat en la campanya de Hillary Clinton.
Fins a quin punt creu que utilitzarà la seva narració
al món real
per efectuar un canvi?
SR: Bé, ja sap, hi ha...
és un assumpte intens per a mi,
ja que trobo que la manca de capacitat narrativa
que molta gent té és problemàtica.
És com si hi hagués moltes organitzacions que
no ofereixen una narració positiva que han creat ells mateixos
que els ajudaria.
Hi ha moltes campanyes
que els aniria bé una millor narrativa.
Els demòcrates podrien fer molt
amb una narrativa més sòlida.
Podrien passar moltes coses diferents
en relació a l'ús de la veu narrativa,
i no ho dir en el context de la ficció,
Ho vull dir com ho faria qualsevol redactor de discursos.
I ho veig,
però no necessàriament veig que aquesta sigui la meva feina.
CS: Molt bé.
Si us plau, un aplaudiment per Shonda. SR: Moltes gràcies.
(Aplaudiments)