I was told to come here and tell you all stories,
but what I'd like to do is instead tell you why I'm suspicious of stories,
why stories make me nervous.
In fact, the more inspired a story makes me feel,
very often, the more nervous I get.
(Laughter)
So the best stories are often the trickiest ones.
The good and bad things about stories is that they are a kind of filter.
They take a lot of information, and they leave some of it out,
and they keep some of it in.
But the thing about this filter is that it always leaves the same things in.
You're always left with the same few simple stories.
There is the old saying that just about every story
can be summed up as "a stranger came to town."
There is a book by Christopher Booker,
where he claims there are really just seven types of stories.
There is monster, rags to riches, quest,
voyage and return, comedy, tragedy, rebirth.
You don't have to agree with that list exactly,
but the point is this: if you think in terms of stories,
you're telling yourself the same things over and over again.
There was a study done, we asked some people--
people were asked to describe their lives.
When asked to describe their lives,
what is interesting is how few people said "mess".
(Laughter)
It's probably the best answer, I don't mean that in a bad way.
"Mess" can be liberating, "mess" can be empowering,
"mess" can be a way of drawing upon multiple strengths.
But what people wanted to say was, "My life is a journey."
51% wanted to turn his or her life into a story.
11% said, "My life is a battle." Again, that is a kind of story.
8% said, "My life is a novel." 5% said, "My life is a play."
I don't think anyone said, "My life is a reality TV show."
(Laughter)
But again, we're imposing order on the mess we observe,
and it's taking the same patterns,
and the thing is when something is in the form of a story,
often, we remember it when we shouldn't.
So how many of you know the story
about George Washington and the cherry tree?
It's not obvious that is exactly what happened.
The story of Paul Revere, it's not obvious that that is exactly the way it happened.
So again, we should be suspicious of stories.
We're biologically programmed to respond to them.
They contain a lot of information. They have social power.
They connect us to other people.
So they are like a candy that we're fed
when we consume political information, when we read novels.
When we read non-fiction books, we're really being fed stories.
Non-fiction is, in a sense, the new fiction.
The book may happen to say true things,
but again, everything's taking the same form of these stories.
So what are the problems of relying too heavily on stories?
You view your life like this
instead of the mess that it is or it ought to be.
But more specifically, I think of a few major problems
when we think too much in terms of narrative.
First, narratives tend to be too simple,
for the point of a narrative is to strip it away,
not just into 18 minutes,
but most narratives you can present in a sentence or two.
When you strip away detail,
you tend to tell stories in terms of good versus evil,
whether it's a story about your own life or a story about politics.
I know some things actually are good versus evil, we all know this, right?
But I think, as a general rule,
we're too inclined to tell the good versus evil story.
As a simple rule of thumb,
just imagine that every time you're telling a good versus evil story,
you're basically lowering your IQ by ten points or more.
If you just adopt that as a kind of inner mental habit,
it's, in my view, one way to get a lot smarter pretty quickly.
You don't have to read any books.
Just imagine yourself pressing a button
every time you tell the good versus evil story,
and by pressing that button,
you're lowering your IQ by ten points or more.
Another set of stories that are popular--
if you know Oliver Stone's movies, or Michael Moore's movies,
you can't make a movie and say: "It was all a big accident."
No, it has to be a conspiracy, people plotting together,
because in a story, a story is about intention.
A story is not about spontaneous order or complex human institutions
which are the product of human action, but not of human design.
No, a story is about evil people plotting together.
So when you hear stories about plots,
or even stories about good people plotting things together,
just like when you're watching movies,
this, again, is reason to be suspicious.
As a good rule of thumb, if you're asking:
"When I hear a story, when should I be especially suspicious?"
If you hear a story and you think: "Wow, that would make a great movie!"
(Laughter)
That's when the "uh-oh" reaction should pop in a bit more,
and you should start thinking in terms
of how the whole thing is maybe a bit of a mess.
Another common story or storyline is the claim that we "have to get tough".
You'll hear this in so many contexts.
We have to get tough with the banks. We had to get tough with the labor unions.
We need to get tough with some other country,
some foreign dictator, someone we're negotiating with.
Again, the point is not against getting tough.
Sometimes we should get tough.
That we got tough with the Nazis was a good thing.
But this is again a story we fall back upon all too readily, all too quickly.
When we don't really know why something happened,
we blame someone, and we say: "We need to get tough with them!"
As if it had never occurred to your predecessor,
this idea of getting tough.
I view it usually as a kind of mental laziness.
It's a simple story you tell: "We need to get tough,
we needed to get tough, we will have to get tough."
Usually, that is a kind of warning signal.
Another kind of problem with stories is
you can only fit so many stories into your mind at once,
or in the course of a day, or even over the course of a lifetime.
So your stories are serving too many purposes.
For instance, just to get out of bed in the morning,
you tell yourself the story
that your job is really important, what you're doing is really important
(Laughter)
and maybe it is, but I tell myself that story even when it's not.
And you know what? That story works.
It gets me out of bed.
It's a kind of self-deception,
but the problem comes when I need to change that story.
The whole point of the story is that I grab onto it and I hold it,
and it gets me out of bed.
So when I'm really doing something that is actually just a waste of time,
in my mess of a life,
I'm too tied into my story that got me out of bed,
and ideally, I ought to have some very complex story map in my mind,
you know, with combinatorials and a matrix of computation, and the like,
but that is not how stories work.
Stories in order to work have to be simple,
easily grasped, easily told to others, easily remembered.
So stories will serve dual and conflicting purposes,
and very often they will lead us astray.
I used to think I was within the camp of economists,
I was one of the good guys, and I was allied with other good guys,
and we were fighting the ideas of the bad guys.
I used to think that!
And probably, I was wrong.
Maybe sometimes, I'm one of the good guys,
but on some issues, I finally realized: "Hey, I wasn't one of the good guys."
I'm not sure I was the bad guy in the sense of having evil intent,
but it was very hard for me to get away with that story.
One interesting thing about cognitive biases
is they are the subject of so many books these days.
There's the Nudge book, the Sway book, the Blink book,
like the one-title book,
all about the ways in which we screw up.
And there are so many ways,
but what I find interesting is that none of these books identify
what, to me, is the single, central, most important way we screw up,
and that is that we tell ourselves too many stories,
or we are too easily seduced by stories.
Why don't these books tell us that?
It's because the books themselves are all about stories.
The more of these books you read, you're learning about some of your biases,
but you're making some of your other biases essentially worse.
So the books themselves are part of your cognitive bias.
Often, people buy them as a kind of talisman, like:
"I bought this book. I won't be 'Predictably Irrational'."
(Laughter)
It's like people want to hear the worst,
so psychologically, they can prepare for it or defend against it.
It's why there is such a market for pessimism.
But to think that by buying the book gets you somewhere,
that's maybe the bigger fallacy.
It's just like the evidence that shows that the most dangerous people
are those who have been taught some financial literacy.
They're the ones who go out and make the worst mistakes.
It's the people who realize they don't know anything at all,
that end up doing pretty well.
A third problem with stories
is that outsiders manipulate us using stories,
and we all like to think advertising only works on the other guy,
but, of course, that's not how it is, advertising works on all of us.
So if you're too attached to stories,
what will happen is people selling products come along,
and they will bundle their product with a story.
You're like, "Hey, a free story!"
And you end up buying the product,
because the product and the story go together.
(Laugther)
If you think about how capitalism works,
there is a bias here.
Let's consider two kinds of stories about cars.
Story A is: "Buy this car,
and you will have beautiful, romantic partners and a fascinating life."
(Laughter)
There are a lot of people
who have a financial incentive to promote that story.
But, say, the alternative story is:
"You don't actually need a car as nice as your income would indicate.
What you usually do is look at what your peers do and copy them.
That is a good heuristic for lots of problems,
but when it comes to cars, just buy a Toyota."
(Laughter)
Maybe Toyota has an incentive there,
but even Toyota is making more money off the luxury cars,
and less money off the cheaper cars.
So if you think which set of stories you end up hearing,
you end up hearing the glamor stories, the seductive stories,
and again I'm telling you, don't trust them.
There are people using your love of stories to manipulate you.
Pull back and say:
"What are the messages,
what are the stories that no one has an incentive to tell?"
Start telling yourself those, and then see if any of your decisions change.
That is one simple way.
You can never get out of the pattern of thinking in terms of stories,
but you can improve the extent to which you think in stories,
and make some better decisions.
So if I'm thinking about this talk, I'm wondering, of course,
what is it you take away from this talk?
What story do you take away from Tyler Cowen?
One story you might be like the story of the quest.
"Tyler was a man on a quest.
Tyler came here, and he told us not to think so much in terms of stories."
That would be a story you could tell about this talk.
(Laughter)
It would fit a pretty well-known pattern.
You might remember it. You could tell it to other people.
"This weird guy came, and he said,
'Don't think in terms of stories. Let me tell you what happened today!'"
(Laughter)
And you tell your story.
(Laugther)
Another possibility is you might tell a story of rebirth.
You might say, "I used to think too much in terms of stories
(Laughter)
but then I heard Tyler Cowen
(Laughter)
and now I think less in terms of stories!"
That too is a narrative you will remember,
you can tell to other people, and again, it may stick.
You also could tell a story of deep tragedy.
"This guy Tyler Cowen came
(Laughter)
and he told us not to think in terms of stories,
but all he could do was tell us stories
(Laughter)
about how other people think too much in terms of stories."
(Laughter)
So, today, which is it? Is it like quest, rebirth, tragedy?
Or maybe some combination of the three?
I'm really not sure, and I'm not here to tell you
to burn your DVD player and throw out your Tolstoy.
To think in terms of stories is fundamentally human.
There is a Gabriel Garcia Marquez memoir "Living to Tell the Tale"
that we use memory in stories to make sense of what we've done,
to give meaning to our lives, to establish connections with other people.
None of this will go away, should go away, or can go away.
But again, as an economist, I'm thinking about life on the margin,
the extra decision.
Should we think more in terms of stories, or less in terms of stories?
When we hear stories, should we be more suspicious?
And what kind of stories should we be suspicious of?
Again, I'm telling you it's the stories, very often, that you like the most,
that you find the most rewarding, the most inspiring.
The stories that don't focus on opportunity cost,
or the complex, unintended consequences of human action,
because that very often does not make for a good story.
So often a story is a story of triumph, a story of struggle;
there are opposing forces, which are either evil or ignorant;
there is a person on a quest, someone making a voyage,
and a stranger coming to town.
And those are your categories, but don't let them make you too happy.
(Laughter)
As an alternative,
at the margin - again, no burning of Tolstoy -
but just be a little more messy.
If I actually had to live those journeys, and quests, and battles,
that would be so oppressive to me!
It's like, my goodness, can't I just have my life
in its messy, ordinary - I hesitate to use the word - glory
but that it's fun for me?
Do I really have to follow some kind of narrative?
Can't I just live?
So be more comfortable with messy.
Be more comfortable with agnostic,
and I mean this about the things that make you feel good.
It's so easy to pick out a few areas to be agnostic in,
and then feel good about it,
like, "I am agnostic about religion, or politics."
It's a kind of portfolio move you make to be more dogmatic elsewhere, right?
(Laughter)
Sometimes,
the most intellectually trustworthy people are the ones who pick one area,
and they are totally dogmatic in that, so pig-headedly unreasonable,
that you think, "How can they possibly believe that?"
But it soaks up their stubbornness,
and then, on other things, they can be pretty open-minded.
So don't fall into the trap of thinking because you're agnostic on some things,
that you're being fundamentally reasonable
about your self-deception, your stories, and your open-mindedness.
(Laughter)
[Think about] this idea of hovering, of epistemological hovering,
and messiness, and incompleteness,
[and how] not everything ties up into a neat bow,
and you're really not on a journey here.
You're here for some messy reason or reasons,
and maybe you don't know what it is, and maybe I don't know what it is,
but anyway, I'm happy to be invited, and thank you all for listening.
(Laughter)
(Applause)
لقد قيل لي أن أحضر إلى هنا وأخبركم قصصًا،
لكن ما أود أن أخبركم به بدلا من ذلك هو لِمَ تثير القصص الشك لدي.
لِمَ تجعلني القصص عصبيًا.
في الحقيقة، كلما جعلتني قصة ما أشعر بالإلهام،
كلما ازدادت عصبيتي في أكثر الأحيان.
(ضحك)
غالبًا أفضل القصص هي الأكثر خداعا.
الأمر السيء والجيد عن القصص أنها نوعًا ما كالمصفاة.
فهي تأخذ الكثير من المعلومات، وتهملُ بعضًا منها،
وتحتفظُ بالبعض.
لكن الأمر حول هذه المصفاة هو أنها دومًا تحتفظُ بنفس الأشياء.
دائمًا ما تجد بعض القصص البسيطة نفسها.
هناك مقولة قديمة حول كل قصة تقريبًا
يمكن أن تُختصر في: "أتى غريبٌ إلى المدينة."
هناك كتاب لكريستوفر بوكر،
حيث يدّعي أنه يوجد في الواقع سبعة أنواع من القصص فقط.
يوجد الوحش، والفقر إلى الثراء، والبحث،
والرحلة والعودة، والهزل، المأساة، والولادة من جديد.
ليس بالضرورة أن تتفق تمامًا مع هذه القائمة،
لكن المغزى هو أنك إذا فكرت من حيث القصص،
فستظل تخبر نفسك نفس الأشياء مرارًا وتكرارًا.
لقد تم عمل دراسة، حيث سألنا بعض الناس
طُلب من الناس أن يصفوا حياتهم.
حين طُلب منهم أن يصفوا حياتهم،
المثير في الأمر هو أن عدد قليل وصف حياته "فوضى".
(ضحك)
محتمل أن هذه هي أفضل إجابة، لا أقصد ذلك بمعنًى سيء.
يمكنُ للفوضى أن تكون محرّرة، ويمكن لها أن تكون تمكينًا،
يمكنُ للفوضى أن تكون وسيلة للاستفادة من نقاط قوى متعددة.
لكن ما أراد الناس قوله كان، "حياتي رحلة".
أراد 51% تحويل حياتهم إلى قصة.
وقال 11%: "حياتي كفاح" وهذا أيضا كالقصة نوعًا ما.
وقال 8% : "حياتي رواية" وقال 5%: "حياتي مسرحية".
لا أظن أن أحدًا قال: " حياتي برنامج تلفازي واقعي."
(ضحك)
لكن مجددًا، نحن نفرض النظام على الفوضى التي نلحظها،
وتأخدُ نفس الأنماط،
والفكرة هي عندما يكون الشيء في صيغة قصة،
غالبا ما نتذكرها حين لا يجدر بنا ذلك.
لذا كم منكم يعرف القصة
عن جورج واشنطن وشجرة الكرز؟
ليس واضحًا هذا ما حدث بالتحديد.
قصة بول ريفير، ليس واضحًا طريقة حدوثها تمامًا.
لذا مجددًا، علينا أن نتوخى حذرنا تجاه القصص.
نحن مبرمجون بيولوجيًا لكي نستجيب لها.
إنها تحتوي على العديد من المعلومات، ولديها قوة اجتماعية.
إنها تربطنا بأناس آخرين.
فإنها كالحلوى التي نتناولها
عندما تشغل بالنا المعلومات السياسية، وعندما نقرأ الروايات.
عندما نقرأ القصص الواقعية، اكتفينا حقًا من القصص.
القصص الواقعية في جوهرها هي خيال جديد.
ربما يقول الكتاب شيئا صادقًا،
لكن مجددًا، يأخذ كل شيء نفس شكل هذه القصص.
فما هي المشاكل في اعتمادنا على القصص بشكلٍ كبير.
أنت ترى حياتك بهذا الشكل
بدلًا من الفوضى كما هي، أو كما من المفترض أن تكون.
لكن بالتحديد أكثر، أفكر في بعض المشاكل الكبرى
عندما نفكر أكثر من اللازم من حيث سرد القصص.
أولا، يميل سرد القصص أن يكون بسيطًا للغاية،
لأن هدف القصة هو تجريد المغزى،
ليس فقط في 18 دقيقة،
ولكن يمكنُ تعريف معظم القصص في جملة أو اثنتين.
عندما تجرد القصة من التفاصيل،
فإنك غالبًا ما تروي القصة من منظور الخير مقابل الشر،
سواءً كانت القصة عن حياتك الخاصة أو عن الأوضاع السياسية.
أعلم أن بعض الأشياء هي فعلًا خير مقابل شر، يعلمُ كلنا هذا، أليس كذلك؟
لكن في ظني كقاعدة عامة،
نحن مائلون لقول قصة تتحدثُ عن الخير مقابل الشر.
بحكم التجربة البسيطة،
فقط تخيل في كل مرة تروي قصة خير مقابل شر،
فإنك بالأساس تقلل من معدل ذكائك بعشر نقاط أو أكثر.
وإذا تبنيت ذلك كنوع من العادة الذهنية،
فإنها من وجهة نظري، أحد الطرق لتصبح أكثر ذكاءً بسرعة.
ليس عليك أن تقرأ أيّ كتب.
فقط تخيل نفسك تضغط على زر
في كل مرة تروي قصةً تتحدثُ عن الخير مقابل الشر،
وبالضغط على ذلك الزر،
فإنك تُقلّل معدل ذكائك بنسبة عشر نقاط أو أكثر.
هناك مجموعة أخرى من القصص الشعبية ..
إذا كنت تعرفُ أفلام أوليفر ستون، او أفلام مايكل مور،
لا يمكنك أن تصنع فيلما ثم تقول: "لقد كان الأمر كله مصادفة كبيرة."
لا، يجب أن تكون هناك مؤامرة، وأناسٌ يتآمرون معًا،
لأنه في القصة، تكون القصة حول مخططٍ ما.
ليست القصة عن النظام العفوي أو المؤسسات الإنسانية المعقدة
التي هي نتاج الفعل البشري، ولكن ليس من صنع الإنسان.
لا، تدور القصة عن الأشرار الذين يتآمرون معا.
لذا عندما تسمعُ قصصًا عن المكائد،
أو حتى عن أناس طيبين يخططون معًا،
كما لو أنك تشاهد أفلامًا،
ويكون هذا سببًا لتتوخى الحذر مجددًا.
كقاعدة بسيطة، إذا كنتَ تسأل،
"عندما أسمع قصةً ما، متى ينبغي أن أتوخى الحذر بشكلٍ خاص؟"
إذا سمعت قصة وفكرت بأنه: "واو! من شأن ذلك أن يصنع فيلمًا رائعًا!"
(ضحك)
حينها يجب أن تظهر تعابير المفاجأة والشك،
وعليك أن تبدأ بالتفكير من منظور
كيف أن كل الأمر قد يكون عبارة عن جزء من الفوضى.
هناك قصة معروفة أخرى أو حبكة التي تدّعي: "علينا أن نصبح أكثر صرامة".
ستمسعُ ذلك في سياقات عديدة.
يجبُ أن نكون أكثر صرامةً مع البنوك، وكان علينا التصرف بحزم مع اتحادات العمال.
ونحتاجُ لنكون أكثر صرامةً مع بعض الدول الأخرى.
مع دكتاتورٍ غريب، ومع شخصٍ نتفاوض معه.
لا يتعارض المغزى مع أن نصبح أقوى أو أكثر صرامة.
علينا أحيانًا أن نصبح أكثر صرامة.
كان شيئا جيدًا أننا كنا أكثر صلابة مع النازيين.
لكن مجددًا، هذه قصة قد تراجعنا عنها جميعًا بسهولة وبسرعة.
عندما لا نعرف بالضبط سبب حدوث شيء ما،
فإننا تلقي اللوم على شخصٍ ما، ونقول: "نحتاجُ لأن نصبح أكثر صرامة معهم!"
وكأن نفس الشيء لم يحدث أبدًا لمن سبقوك،
هذه الفكرة بأن نصبح أكثر صرامة.
أراها عادةً كنوع من الكسل الذهني.
إنها قصة بسيطة أن تقول: "نحتاج أن نكون أكثر صرامة،
كان علينا أن نكون أكثر صرامة، ويجب أن نصبح أكثر صرامة"
عادةً، يشبه ذلك جرس الإنذار.
مشكلة أخرى مع القصص هي
يمكنك حفظ الكثير من القصص في عقلك مرة واحدة،
أو على مدار اليوم، أو حتى طيلة حياتك.
وبهذا تخدمُ قصصك الكثير من الأغراض.
على سبيل المثال، فقط لكي تنهض من على السرير في الصباح،
فأنت تروي لنفسك قصة
أن وظيفتك مهمَّة حقاً، وأن ما تفعله ضروريٌ جدًا.
(ضحك)
وقد يكون كذلك بالفعل، لكنّي أخبر نفسي تلك الحكاية حتى عندما لا يكون كذلك.
أتعلمون؟ تلك الطريقة فعالة.
إنها السبب في نهوضي من السرير.
إنها نوع من خداع الذات،
لكن المشكلة تظهر حين أحتاج إلى تغيير القصة.
إن المغزى الوحيد من القصة هو أن أتشبث بها،
فتجعلني أنهض من السرير.
لذا فعندما أفعل شيئا هو حقاً مضيعة للوقت،
في فوضى حياتي،
أكون قد تعلّقت بشكلٍ زائد بتلك القصة التي جعلتني أنهض من السرير،
ومن ناحية المثالية، يجب أن تكون لدي خريطة قصة معقدة في ذهني،
كما تعلمون، كما في التوافقيات ومصفوفة الحساب وما يشبهها،
لكن ليس هكذا تجري القصص.
كي تؤدي القصص الغرض منها يجب أن تكون بسيطة،
سهلة الإدراك، يسهل روايتها للآخرين، ويسهل تذكّرها.
لذا فإن القصص قد تخدم غرضين متناقضين،
وفي أحيانٍ كثيرة، سوف تقوم بتضليلنا.
لقد كنت أعتقد أنني ضمن مجموعة الاقتصاديين،
كنت أحد أولئك الشباب الجيدين، وكنت متحالفا مع شباب جيدين آخرين،
وكنا نحارب أفكار "الشباب الأشرار".
اعتدت أن أفكر بهذه الطريقة!
ومن المحتمل أني كنت مخطئا.
ربما أحيانا، أكون أحد أولئك الشباب الأخيار،
لكن في بعض المسائل، أدركت أخيرا: "مهلًا، أنا لم أكن واحدا من الأخيار."
لست متأكداً إن كنت الشخص السيء بمعنى أن لدي نيّة شريرة،
لكنّه كان صعبًا علي أن أنصرف عن هذه القصة.
الشيء المثير عن الانحياز الإدراكي
هو أنه موضوع العديد من الكتب هذه الأيام.
هناك كتاب الوكز، وكتاب الهيمنة، وكتاب الطرفة،
مثل كتاب العنوان الوحيد،
جميعها عن الطرق التي تحدث بها اخفاقاتنا.
وهناك العديد من الطرق،
ولكن ما وجدته مثيرًا للاهتمام هو أنه لم تحدّد أي من هذه الكتب
ما هي الطريقة المركزية الوحيدة الأهم بالنسبة لي التي تسبب اخفاقنا،
وهي أننا نروي لأنفسنا قصصا عدة،
أو أننا نقع فريسة إغراء القصص بسهولة شديدة.
لماذا لا تخبرنا هذه الكتب ذلك؟
ذلك بسبب أن الكتب نفسها تدور حول القصص.
كلما قرأت هذه النوعية أكثر، فأنت تعرف عن بعض تحيزاتك،
ولكنك أساسًا تعملُ على جعل بعض تحيزاتك الأخرى أكثر سوءًا
لذلك فالكتب نفسها هي بعض من تحيزاتك الإدراكية.
غالبا، يشتريها الناس كنوع من الطلاسم، مثل:
"اشتريت هذا الكتاب. سوف لن أكون لا عقلانيا على نحو متوقع."
(ضحك)
كما لو أن الناس يريدون سماع الأسوأ،
حتى يستطيعوا الاستعداد له أو حماية أنفسهم منه من ناحية نفسية،
هذا هو السبب في وجود هذا النوع من التشاؤم.
لكن أن تظن أنه شرائك الكتاب سيوصلك إلى مكانٍ ما،
فلربما كانت تلك هي المغالطة الكبرى.
يبدو الأمرُ تمامًا مثل الدليل الذي يظهرُ أن الأشخاص الأكثر خطورة
هم أولئك الذين تم تلقينهم بعض المعرفة المالية.
هم أولئك الذين يقترفون أسوأ الأخطاء.
هم الأشخاص الذين يدركون أنهم لا يعرفون شيئا على الإطلاق،
والذين ينتهي بهم المطاف بفعل أشياء بشكلٍ جيد.
المشكلة الثالثة حول القصص
هي أن الدخلاء يتلاعبون بنا باستخدام القصص،
وجميعنا يحب أن يعتقد أن الدعاية تنجح فقط مع الشخص الآخر،
ولكن بالتأكيد، ليس الأمر كذلك، لأن الدعاية تنجح مع الجميع.
لذا إذا كنت متعلقًا جدًا بالقصص،
ما سيحدث هو أن بيع الناس للمنتجات سيظهر جنبًا إلى جنب القصص،
وسيربطُ الناس منتجاتهم مع القصة.
سيكون لسان حالك: "مهلًا، إنها قصة مجانية!"
وسينتهي بك الأمر بشراء المنتج،
لأن المنتج والقصة حزمة واحدة.
(ضحك)
إذا ما كنتم تفكرون كيف تعمل الرأسمالية،
يوجد تحيز هنا.
لنلقي النظر على نوعين من القصص عن السيارات.
القصة أ هي: "اشترِ هذه السيارة،
وسوف تحصل على شركاء جميلين ورومانسيين وحياة رائعة."
(ضحك)
هناك الكثير من الناس
من يملكون حافزًا ماليا للترويج لتلك القصة.
لكن، لنقل، القصة البديلة هي:
"في الواقع، لا تحتاج لسيارة جميلة كما يشيرُ إليه دخلك.
ما يجب عليك فعله هو النظر إلى ما يفعله أقرانك وتقليدهم.
ذلك حدس مهني جيد للكثير من المشاكل،
حينما يتعلق الأمر بالسيارات، اشتري تويوتا فقط."
(ضحك)
ربما كان لدى تويوتا حافزًا هناك،
ولكن حتى التويوتا تحقق أرباحًا أكثر من السيارات الفاخرة،
وأقل من السيارات الرخيصة.
لذا إذا كنت تفكر أي نوع من القصص ستسمع إليها في آخر الأمر،
سينتهي بك الأمر تسمع قصص السحر، والقصص المثيرة،
أخبرك مجددا، لا تثق بها.
هناك أناس يستغلون حبك للقصص كي يتلاعبون بك.
تريث وقل:
ما هو المغزى،
ما هي القصص التي لا يملك أي أحد دافعًا لحكيها؟"
ابدأ بإخبار نفسك هذه الأشياء، ثم لاحظ إن تغيرت أي من قراراتك.
تلك طريقة بسيطة.
لا يمكنك الهرب من نمط التفكير بخصوص القصص،
ولكن يمكنك تحسين مدى اعتقادك في القصص،
واتخاذ قرارات أفضل.
لذا إذا كنت أفكر في هذا الحديث، فأنا أتساءل بالتأكيد،
ماذا تستفيد من هذا الحديث؟
ما هي القصة التي تخرج بها من تايلر كوين؟
قد تعجبك قصة واحدة هي قصة البحث.
"كان تايلر في مهمة بحث.
أتى تايلر إلى هنا وأخبرنا أن لا نفكر كثيرًا بخصوص القصص."
ستكون تلك قصة يمكنك أن تحكيها عن هذا الحديث.
(ضحك)
سيناسب ذلك نمطا رائعًا ذائع الصيت.
قد تتذكر ذلك، وقد تحكي ذلك لأشخاص آخرين.
"أتى هذا الفتى الغريب وقال:
"لا تفكروا بخصوص القصص. دعوني أخبركم ما حدث اليوم!"
(ضحك)
ثم تخبرهم بقصتك.
(ضحك)
الإمكانية الأخرى أن تحكي قصة عن الولادة من جديد.
قد تقول: "اعتدت أن أفكر كثيرًا بخصوص القصص
(ضحك)
كان ذلك قبل أن أستمع إلى تايلر كوين
(ضحك)
ولكن الآن أفكر أقل بخصوص القصص!"
تلك أيضا قصة ستتذكرها،
قد تحكيها لأشخاص آخرين وقد تنتشر.
ربما تحكي أيضا قصة مأساة فظيعة.
"أتى هذا الفتى المدعو تايلر كوين
(ضحك)
وأخبرنا أن لا نفكر بخصوص القصص،
ولكن جلّ ما فعله هو أن حكى لنا قصصًا
(ضحك)
عن كيف أن الآخرين يفكرون دومًا بخصوص القصص."
(ضحك)
فاليوم، أيهم؟ هل يبدو مثل البحث، أو الولادة من جديد، أو المأساة؟
أو ربما مزيج من الثلاثة معا؟
لست متأكدًا حقًا ولست هنا لأطلب منكم
أن تحرقوا مشغّل أقراص الفيديو الرقمية الخاص بكم أو أن ترموا كتب تولستوي.
أن تفكّروا إنطلاقا من القصص هو شيء إنساني أساسي.
هناك السيرة الذاتية للكاتب غابرييل غارسيا ماركيز "عشتُ لأروي"
حيث نستخدم الذكريات ضمن القصص لنجعل ما فعلناه منطقيًا،
لنعطي حياتنا معنى ولنخلق التواصل مع الآخرين.
لن يضيع أي من هذا، ولا ينبغي أن يضيع، أو لا يمكنه الضياع.
ولكن مجددا كاقتصادي، أفكر في الحياة على أساس قيود الاسترخاء او التشدد/الهامش،
قيمة القرار الإضافي.
هل يجب علينا أن نفكر أكثر بخصوص القصص، أو أقل بخصوص القصص؟
عندما نسمع قصصًا، هل يجب أن نتوخى الحذر؟
وما هو نوع القصص التي نجب أن نتوخى الحذر منها؟
أخبركم مجددا أنها القصص التي تحبونها أكثر،
والتي تجدونها تستحق القراءة أكثر أو الأكثر إلهاما.
القصص التي لا تركز على فرصة التكلفة،
أو التبعات المعقدة وغير المقصودة لتصرفات البشر،
لأن ذلك غالبًا لا يصنع قصة جيدة.
عادة ما تكون القصة قصة انتصار أو نضال؛
هناك قوى مضادة، والتي هي إما شريرة أو جاهلة؛
هناك شخص في رحلة استكشافية، وشخص يقوم برحلة،
ويأتي شخص غريب إلى المدينة.
وتلك هي فئاتك، لكن لا تسمح لهم ليجعلوك سعيدًا للغاية.
(ضحك)
وكبديل،
على الهامش - ومجددا، وبعيدا عن حرق كتب تولستوي -
كن فوضويا بعض الشيء.
في الواقع، إن كان علي أن أخوض هذه الرحلات والمهام والمعارك
سيكون ذلك ظلمًا كبيرًا بالنسبة لي!
يا إلهي، يشبه الأمر وكأنني لا أستطيع أن أعيش حياتي
بحالتها الفوضوية، والإعتيادية - ترددت في استخدام الكلمة - ومجدها السابق
ولكن هل ذلك ممتع بالنسبة لي؟
هل يجب علي حقًا أن أتبع قصة من نوع معين؟
ألا يمكنني أن أحيا فقط؟
فأشعر براحة أكثر مع الفوضى.
أشعر براحة أكثر مع الشك،
وهذا ما أعني بخصوص الأشياء التي تجعلك تشعرُ بشكلٍ أفضل.
من السهل جدا انتقاء بعض المجالات لتكون غير متأكد منها،
ثم تشعر بالرضا حيالها،
مثل، "أنا غير متأكد فيما يتعلقُ بالدين أو السياسة".
إنها نوع من الحقيبة المتنقلة التي تجعلك أكثر تشدّدًا/دوغماتية في مكان آخر، أصحيح؟
(ضحك)
أحيانا،
الأشخاص الأكثر موثوقية من ناحية فكرية هم الذين يختارون مجالًا واحدًا،
وهم مؤمنون متشددون حياله، وغنيدون على نحو مفرط،
لدرجة تجعلك تفكر، "كيف يعقل أن يؤمنوا بذلك؟"
ولكن ذلك يرهقُ عنادهم،
وفي أشياء أخرى يكونون أكثر انفتاحا.
لذا لا تسقط في فخ التفكير بسبب أنك على غير يقين حيال بعض الأشياء،
كونك منطقي أساسًا
حول الخداع الذاتي وقصصك وتفتح ذهنك.
(ضحك)
فكَر حول قضية التحليق هذه، المتعلقة بالتحليق المعرفي،
والفوضوية وعدم الكمال،
وكيف أنه ليس كل الأشياء تنتهي نهاية سعيدة،
كما أنك لست في رحلة هنا.
أنت هنا نتيجة سبب فوضوي أو أسباب،
وربما لا تعرف ما هو، ولربما لا أعرف ما هو،
ولكن على أي حال، أنا سعيد لدعوتي وأشكركم جميعا على حسن الاستماع.
(ضحك)
(تصفيق)
Μου είπαν να έρθω εδώ και να σας πω ιστορίες,
όμως αυτό που θα ήθελα να κάνω,
είναι να σας πω γιατί είμαι καχύποπτος με τις ιστορίες,
γιατί οι ιστορίες με κάνουν νευρικό.
Για την ακρίβεια, όσο περισσότερο με εμπνέει μια ιστορία,
πολύ συχνά, τόσο πιο νευρικό με κάνει.
(Γέλια)
Συχνά, οι καλύτερες ιστορίες είναι αυτές που μας ξεγελούν.
Το καλό και το κακό με τις ιστορίες είναι πως είναι σαν φίλτρο.
Παίρνουν πολλές πληροφορίες
και κάποιες τις αφήνουν απ' έξω και κάποιες τις κρατάνε.
Όμως το θέμα με αυτό το φίλτρο είναι πως πάντα κρατάει τα ίδια πράγματα.
Μένεις πάντα με τις ίδιες απλές ιστορίες.
Το παλιό γνωμικό λέει ότι σχεδόν κάθε ιστορία
μπορεί να συνοψιστεί με το, «Ένας ξένος ήρθε στην πόλη».
Υπάρχει ένα βιβλίο του Κρίστοφερ Μπούκερ,
όπου ισχυρίζεται πως υπάρχουν μόνο επτά είδη ιστοριών:
Για τέρατα, φτώχεια και πλούτο, αποστολές, ταξίδια και επιστροφές,
κωμωδίες, τραγωδίες, αναγεννήσεις.
Δεν χρειάζεται να συμφωνείτε απολύτως με αυτή τη λίστα,
αλλά το θέμα είναι το εξής:
Ως προς τις ιστορίες,
επαναλαμβάνετε στον εαυτό σας τα ίδια πράγματα, ξανά και ξανά.
Κάποτε είχε γίνει μια μελέτη
όπου ζητήσαμε από κάποια άτομα να περιγράψουν τη ζωή τους.
Όταν τους ζητήσαμε να την περιγράψουν,
είχε ενδιαφέρον πόσο λίγοι απάντησαν, «Μπέρδεμα!».
(Γέλια)
Πιθανώς να είναι η καλύτερη απάντηση και δεν το εννοώ αρνητικά.
(Γέλια)
Το «μπέρδεμα» μπορεί να είναι απελευθερωτικό, να σε ενδυναμώνει,
να είναι ένας τρόπος ν' ανακαλύψεις τις δυνάμεις σου.
Όμως αυτό που ήθελαν να πουν οι άνθρωποι είναι,
«Η ζωή μου είναι ένα ταξίδι».
51% ήθελαν να να μετατρέψουν τη ζωή τους σε ιστορία.
11% είπαν, «Η ζωή μου είναι αγώνας», κι αυτό είναι ένα είδος ιστορίας.
8% είπαν, «Η ζωή μου είναι μυθιστόρημα», 5% είπαν, «Η ζωή μου είναι θεατρικό έργο».
Δεν νομίζω κάποιος να είπε, «Η ζωή μου είναι εκπομπή ριάλιτι».
(Γέλια)
Όμως, και πάλι, βάζουμε τάξη στο μπέρδεμα που παρατηρούμε
και το μοτίβο είναι το ίδιο.
Όταν κάτι έχει τη μορφή ιστορίας,
συχνά, το θυμόμαστε όταν δεν θα έπρεπε.
Πόσοι από εσάς ξέρετε την ιστορία του Τζορτζ Ουάσινγκτον και της κερασιάς;
Δεν είναι προφανές το αν έγινε ακριβώς έτσι.
Η ιστορία του Πολ Ριβίρ,
δεν είναι προφανές το αν έγινε ακριβώς έτσι.
Οπότε, και πάλι, πρέπει να είμαστε καχύποπτοι με τις ιστορίες.
Είμαστε βιολογικά προγραμματισμένοι ν' αντιδρούμε σ' αυτές.
Εμπεριέχουν πολλές πληροφορίες, έχουν κοινωνική δύναμη,
μας συνδέουν με άλλους ανθρώπους.
Οπότε, είναι σαν μια καραμέλα που μας ταΐζουν
όταν καταναλώνουμε πολιτικές πληροφορίες, όταν διαβάζουμε μυθιστορήματα.
Όταν διαβάζουμε κάτι μη λογοτεχνικό, μας ταΐζουν ιστορίες.
Κατά μια έννοια, η μη λογοτεχνία είναι η νέα λογοτεχνία.
Το βιβλίο μπορεί να λέει αλήθειες,
αλλά τελικά όλα καταλήγουν να παίρνουν τη μορφή ιστορίας.
Οπότε, ποιο πρόβλημα δημιουργείται, όταν βασίζεσαι υπερβολικά στις ιστορίες;
Βλέπεις τη ζωή σου μ' αυτόν τον τρόπο,
αντί για το μπέρδεμα που είναι, ή που θα έπρεπε να είναι.
Πιο συγκεκριμένα, μπορώ να σκεφτώ
αρκετά μεγάλα προβλήματα που προκύπτουν όταν σκεφτόμαστε πολύ αφηγηματικά.
Κατ' αρχήν, οι αφηγήσεις τείνουν να είναι υπερβολικά απλές,
γιατί το νόημα μιας αφήγησης είναι να τα λέει απλά,
ίσως όχι μέσα σε 18 λεπτά,
αλλά μπορείς ν' αφηγηθείς κάτι με μια-δυο προτάσεις.
Όταν αφαιρούμε τις λεπτομέρειες,
τείνουμε να λέμε ιστορίες περί καλού και κακού,
που αφορούν
είτε την προσωπική μας ζωή, είτε πολιτικά θέματα.
Όντως κάποια πράγματα είναι το καλό εναντίον του κακού,
όλοι το ξέρουμε αυτό, σωστά;
Νομίζω, όμως, πως γενικότερα έχουμε υπερβολική τάση
να λέμε την ιστορία του καλού ενάντια στο κακό.
Φανταστείτε ότι, στο περίπου,
κάθε φορά που λέτε στον εαυτό σας μια ιστορία περί καλού και κακού,
μειώνετε τον δείκτη νοημοσύνης σας κατά δέκα πόντους ή και παραπάνω.
Αν το υιοθετήσετε σαν μια εσωτερική διανοητική συνήθεια,
πιστεύω ότι είναι ένας τρόπος να γίνετε εξυπνότεροι γρηγορότερα.
Δεν χρειάζεται να διαβάσετε βιβλία.
Απλά φανταστείτε ότι πατάτε ένα κουμπί
κάθε φορά που λέτε την ιστορία του καλού και του κακού,
και πατώντας αυτό το κουμπί
μειώνετε τον δείκτη νοημοσύνης σας κατά δέκα πόντους ή παραπάνω.
Ένα άλλο είδος ιστορίας που είναι δημοφιλής, αν ξέρετε
τις ταινίες του Όλιβερ Στόουν ή του Μάικλ Μουρ,
δεν μπορείς να δηλώσεις ότι, «Όλα ήταν μια μεγάλη σύμπτωση».
Όχι, πρέπει να υπάρχει πλεκτάνη, άνθρωποι που συνωμοτούν,
επειδή μια ιστορία έχει να κάνει με την πρόθεση.
Μια ιστορία δεν βασίζεται σε αυθόρμητες καταστάσεις
ή σε πολύπλοκους ανθρώπινους θεσμούς,
που είναι ανθρώπινο δημιούργημα, χωρίς να έχουν σχεδιαστεί από ανθρώπους.
Όχι, μια ιστορία έχει να κάνει με κακούς ανθρώπους που συνωμοτούν.
Οπότε, όταν ακούτε ιστορίες για συνωμοσίες,
ή ακόμα και ιστορίες για καλούς ανθρώπους που συνωμοτούν,
ακριβώς όπως όταν βλέπετε ταινίες,
αυτό είναι λόγος για να είστε καχύποπτοι.
Κατά κανόνα, αν με ρωτάτε,
«Πότε πρέπει να είμαι ιδιαιτέρα καχύποπτος όταν ακούω μια ιστορία;»
Όταν ακούτε μια ιστορία και σκέφτεστε,
«Αυτό θα γινόταν φοβερή ταινία!»
(Γέλια)
Τότε είναι που θα πρέπει να σκεφτείτε, «χμμ...»
και να αρχίστε να σκέφτεστε περισσότερο
με ποιον τρόπο όλο αυτό μπορεί να είναι κάπως μπερδεμένο.
Μια άλλη συνηθισμένη ιστορία είναι όταν λέμε,
«Πρέπει να γίνω πιο σκληρός».
Θα το ακούσετε αυτό σε πολλές περιπτώσεις.
Πρέπει να είμαστε σκληροί με τις τράπεζες.
Πρέπει να είμαστε σκληροί με τα σωματεία.
Πρέπει να είμαστε σκληροί με την τάδε χώρα, τον τάδε ξένο δικτάτορα,
τον τάδε με τον οποίο διαπραγματευόμαστε.
Και πάλι, δεν λέω να μην είμαστε σκληροί.
Καμιά φορά πρέπει να είμαστε σκληροί.
Ήταν καλό που γίναμε σκληροί με τους Ναζί.
Και αυτή όμως είναι μια ιστορία προς την οποία στρεφόμαστε
με υπερβολική ετοιμότητα, υπερβολικά βιαστικά,
όταν δεν ξέρουμε γιατί ακριβώς συνέβη κάτι.
Κατηγορούμε κάποιον και λέμε, «Πρέπει να είμαστε σκληροί απέναντί του!»
Λες και οι προηγούμενοι δεν είχαν σκεφτεί ποτέ
να σκληρύνουν τη στάση τους.
Το βλέπω συνήθως ως ένα είδος διανοητικής τεμπελιάς.
Είναι απλή η ιστορία όταν λες: «Πρέπει να γίνουμε πιο σκληροί,
έπρεπε να ήμασταν πιο σκληροί, θα γίνουμε πιο σκληροί».
Συνήθως, αυτή είναι μια προειδοποίηση.
Ένα άλλο πρόβλημα με τις ιστορίες
είναι ότι χωράνε μόνο κάποιες στο μυαλό σας ταυτόχρονα,
ή κατά τη διάρκεια της ημέρας, ή κατά τη διάρκεια μιας ζωής.
Οπότε, οι ιστορίες σας εξυπηρετούν υπερβολικά πολλούς σκοπούς.
Για παράδειγμα, για να σηκωθείτε από το κρεβάτι το πρωί,
λέτε στον εαυτό σας την ιστορία
ότι η δουλειά σας είναι πολύ σημαντική, ότι κάνετε κάτι πολύ σημαντικό.
(Γέλια)
Και μπορεί να είναι,
αλλά εγώ λέω στον εαυτό μου αυτή την ιστορία ακόμα κι όταν δεν είναι.
Και ξέρετε κάτι; Πιάνει αυτή η ιστορία.
Με βγάζει από το κρεβάτι, είναι σαν αυτοεξαπάτηση.
Όμως το πρόβλημα παρουσιάζεται όταν πρέπει να αλλάξω την ιστορία.
Το νόημα της ιστορίας είναι ότι πιάνομαι απ' αυτή και την κρατάω,
και με βγάζει από το κρεβάτι.
Έτσι, όταν κάνω κάτι που είναι χάσιμο χρόνου,
στην μπερδεμένη ζωή μου,
είμαι υπερβολικά δεμένος με την ιστορία που μ' έβγαλε απ' το κρεβάτι,
και θα έπρεπε να έχω έναν πολύπλοκο χάρτη της ιστορίας στο μυαλό μου,
με συνδυαστικά κυκλώματα, δίκτυα κλπ,
όμως δεν λειτουργούν έτσι οι ιστορίες.
Οι ιστορίες πρέπει να είναι απλές, ευνόητες
να τις διηγείσαι εύκολα, και να τις θυμούνται εύκολα οι άλλοι.
Οι ιστορίες εξυπηρετούν πολλούς και αντικρουόμενους σκοπούς,
και πολύ συχνά μας κάνουν να χάνουμε το δρόμο μας.
Κάποτε νόμιζα πως ανήκα στους οικονομολόγους,
πως ήμουν ένας από τους καλούς και συμμαχούσα με τους καλούς
και αγωνιζόμαστε ενάντια στις ιδέες των κακών.
Το νόμιζα αυτό!
Και το πιο πιθανό είναι πως έκανα λάθος.
Ίσως κάποτε να είμαι ένας από τους καλούς,
αλλά συνειδητοποίησα ότι σε κάποια θέματα δεν ήμουν ένας από τους καλούς.
Δεν είμαι σίγουρος αν ήμουν σκόπιμα κακός,
αλλά ήταν πολύ δύσκολο για μένα ν' αποδεχτώ αυτή την ιστορία.
Ένα ενδιαφέρον στοιχείο των διανοητικών προκαταλήψεων
είναι πως αποτελούν το θέμα πολλών βιβλίων σήμερα.
Υπάρχουν βιβλία όπως το «Βlink: H δύναμη της διαίσθησης»,
και άλλα με μονολεκτικούς τίτλους,
που μιλούν για τους τρόπους με τους οποίους τα κάνουμε όλα χάλια.
Και υπάρχουν τόσοι πολλοί,
αλλά το βρίσκω ενδιαφέρον που κανένα απ' αυτά τα βιβλία
δεν μου προσδιορίζει ποιος είναι ο κύριος λόγος που τα κάνουμε χάλια,
και αυτός είναι ότι λέμε στον εαυτό μας πολλές ιστορίες
ή μας παραπλανούν πολύ εύκολα οι ιστορίες.
Γιατί δεν μας το λένε αυτό αυτά τα βιβλία;
Επειδή αυτά τα βιβλία έχουν να κάνουν με ιστορίες.
Διαβάζοντας αυτά τα βιβλία, μαθαίνεις για κάποιες προκαταλήψεις σου,
αλλά ενισχύεις πολύ και κάποιες άλλες προκαταλήψεις.
Έτσι, τα ίδια τα βιβλία είναι μέρος της διανοητικής σου προκατάληψης.
Συχνά, οι άνθρωποι τα αγοράζουν και τα έχουν σαν φυλαχτό.
«Αγόρασα αυτό το βιβλίο κι έτσι θα έχω "Αυτοπεποίθηση Τώρα!"».
(Γέλια)
Είναι λες και θέλουν ν' ακούνε τα χειρότερα,
ώστε να μπορέσουν να προετοιμαστούν ή ν' αμυνθούν ψυχολογικά.
Γι' αυτό υπάρχει αγορά για την απαισιοδοξία.
Όμως το να νομίζεις ότι αγοράζοντας το βιβλίο θα πας κάπου,
αυτό είναι ίσως το μεγαλύτερο σφάλμα.
Σαν τις αποδείξεις που δείχνουν ότι οι πιο επικίνδυνοι άνθρωποι
είναι όσοι έχουν διδαχθεί κάποια οικονομικά.
Είναι εκείνοι που βγαίνουν εκεί έξω και κάνουν τα χειρότερα λάθη.
Οι άνθρωποι που συνειδητοποιούν ότι δεν ξέρουν τίποτα,
είναι εκείνοι που τελικά τα καταφέρνουν καλύτερα.
Ένα τρίτο πρόβλημα με τις ιστορίες, είναι πως οι έξω μας χειραγωγούν με αυτές,
και όλοι θέλουμε να πιστεύουμε ότι οι διαφημίσεις πιάνουν μόνο στους άλλους,
αλλά φυσικά, δεν είναι έτσι, πιάνουν σ' όλους μας.
Αν είστε υπερβολικά δεμένοι με ιστορίες,
αυτό που θα συμβεί είναι ότι θα σας πλησιάσουν κάποιοι
που πωλούν προϊόντα, τυλιγμένα σε μια ιστορία,
εσείς θα πείτε, «Α! Μια δωρεάν ιστορία!»
και θα καταλήξετε ν' αγοράσετε το προϊόν, γιατί προϊόν και ιστορία πάνε χέρι-χέρι.
(Γέλια)
Σκεφτείτε πώς λειτουργεί ο καπιταλισμός, υπάρχει μεγάλη προκατάληψη εδώ.
Ας πάρουμε δυο ιστορίες για αυτοκίνητα.
Η πρώτη ιστορία λέει: «Αγόρασε αυτό το αυτοκίνητο
και θα έχεις όμορφους συντρόφους και συναρπαστική ζωή».
(Γέλια)
Υπάρχουν πολλοί άνθρωποι που θα ωφεληθούν οικονομικά
αν προωθήσουν αυτή την ιστορία.
Ας πούμε όμως, ότι η εναλλακτική ιστορία λέει:
«Δεν χρειάζεσαι απαραίτητα το ωραίο αυτοκίνητο
που σου επιτρέπουν τα οικονομικά σου».
Αυτό που κάνεις συνήθως είναι να αντιγράφεις τι κάνουν οι άλλοι,
και αυτό δημιουργεί πολλά προβλήματα,
αλλά όσον αφορά στα αυτοκίνητα, απλώς αγόρασε ένα Toyota».
(Γέλια)
Ίσως και η Toyota να έχει κάποιο κίνητρο, αλλά έχουν περισσότερο κέρδος
από τα πολυτελή μοντέλα παρά τα φτηνά.
Οπότε, αν σκεφτείς ποιες ιστορίες καταλήγεις ν' ακούσεις,
καταλήγεις ν' ακούς τις φανταχτερές και ελκυστικές ιστορίες,
και επαναλαμβάνω, μην τις εμπιστεύεστε.
Κάποιοι εκμεταλλεύονται την αγάπη σας για τις ιστορίες
για να σας χειραγωγήσουν.
Κάντε ένα βήμα πίσω και αναρωτηθείτε: «Ποια είναι τα μηνύματα,
ποιες είναι οι ιστορίες που δεν υπάρχει κίνητρο ειπωθούν;»
Ξεκινήστε λέγοντας αυτές στον εαυτό σας
και μετά δείτε αν θα αλλάξετε κάποιες αποφάσεις.
Αυτός είναι ένας απλός τρόπος.
Δεν θα ξεφύγετε από το μοτίβο να σκέφτεστε με ιστορίες,
αλλά μπορείτε να βελτιώσετε σε τι βαθμό σκέφτεστε με ιστορίες
και να πάρετε κάποιες καλύτερες αποφάσεις.
Οπότε, αν σκεφτώ αυτή την ομιλία, αναρωτιέμαι, φυσικά,
τι θα πάρετε απ' αυτή;
Ποια ιστορία θα πάρετε από τον Τάιλερ Κάουεν;
Μια ιστορία μπορεί να είναι μια ιστορία αποστολής.
«Ο Τάιλερ είχε μια αποστολή.
Ο Τάιλερ ήρθε εδώ και μας είπε να μη σκεφτόμαστε πολύ με ιστορίες».
Αυτή είναι μια ιστορία που μπορείτε να πείτε για αυτή την ομιλία.
(Γέλια)
Θα ήταν ένα γνώριμο μοτίβο.
Μπορείτε να τη θυμηθείτε, να την διηγηθείτε και σε άλλους.
«Ήρθε ένας περίεργος τύπος και είπε να μη σκεφτόμαστε σε ιστορίες!
Να σας πω τι έγινε σήμερα!»
(Γέλια)
Και θα πείτε τη δική σας ιστορία.
(Γέλια)
Μια άλλη πιθανότητα είναι πως μπορεί να πείτε μια ιστορία αναγέννησης.
Μπορεί να πείτε,
«Κάποτε σκεφτόμουν πολύ με ιστορίες,
(Γέλια)
αλλά μετά άκουσα τον Τάιλερ Κάουεν,
(Γέλια)
και τώρα σκέφτομαι λιγότερο με ιστορίες».
Κι αυτή είναι μια αφήγηση την οποία θα θυμάστε,
την οποία μπορείτε να πείτε στους άλλους, και μπορεί να τους μείνει.
Μπορείτε να διηγηθείτε και μια τραγική ιστορία.
«Ένας τύπος, ο Τάιλερ Κόουεν, ήρθε
(Γέλια)
και μας είπε ότι δεν πρέπει να σκεφτόμαστε με ιστορίες,
αλλά το μόνο που έκανε ήταν να μας λέει ιστορίες
για το πώς οι άνθρωποι σκέφτονται υπερβολικά πολύ με ιστορίες».
(Γέλια)
Οπότε τι έχουμε σήμερα;
Αποστολή, αναγέννηση, τραγωδία;
Ή ένα συνδυασμό των τριών;
Δεν είμαι σίγουρος, και δεν είμαι εδώ για να σας πω
να κάψετε το DVD σας και να πετάξετε τον Τολστόι.
Είναι θεμελιωδώς ανθρώπινο να σκεφτόμαστε με ιστορίες.
Υπάρχει μια αυτοβιογραφία του Γκαμπριέλ Γκαρσία Μαρκές,
«Ζω για να τη διηγούμαι».
Λέει ότι έχουμε τη μνήμη και τις ιστορίες
για να βρούμε νόημα στα όσα κάναμε,
για να δώσουμε νόημα στη ζωή μας και να συνδεθούμε με άλλους.
Τίποτα απ' αυτά δεν θα φύγει, ούτε θα έπρεπε να φύγει,
κι ούτε μπορεί να φύγει.
Όμως και πάλι, σαν οικονομολόγος, σκέφτομαι τη ζωή στο περιθώριο,
την μια απόφαση παραπάνω.
Πρέπει να σκεφτόμαστε περισσότερο ή λιγότερο με ιστορίες;
Όταν ακούμε ιστορίες πρέπει να είμαστε πιο καχύποπτοι;
Και τι είδους ιστορίες πρέπει να μας κάνουν καχύποπτους;
Θα σας πω και πάλι, οι ιστορίες που σας αρέσουν πιο πολύ,
που σας προσφέρουν ικανοποίηση και σας εμπνέουν περισσότερο.
Οι ιστορίες που δεν εστιάζονται στο ευκαιριακό κόστος,
ή στις πολύπλοκες, αθέλητες συνέπειες της ανθρώπινης δράσης,
επειδή αυτό, πολύ συχνά, δεν φτιάχνει μια καλή ιστορία.
Έτσι, συχνά η ιστορία είναι μια ιστορία θριάμβου,
μια ιστορία αγώνα.
Υπάρχουν αντίρροπες δυνάμεις που είναι είτε κακές, είτε αδαείς.
Υπάρχει ένα άτομο με μια αποστολή,
κάποιος που κάνει ένα ταξίδι,
και ένας άγνωστος που ήρθε στην πόλη.
Κι αυτές είναι οι κατηγορίες σας,
αλλά μην τις αφήσετε να σας χαροποιήσουν υπερβολικά.
(Γέλια)
Εναλλακτικά,
στο περιθώριο και χωρίς να κάψετε τον Τολστόι,
να έχετε λίγο περισσότερα μπερδέματα.
Αν έπρεπε πράγματι να ζήσω αυτά τα ταξίδια,
τις αποστολές, τις μάχες,
θα καταπιεζόμουν πάρα πολύ!
Θα έλεγα, Θεέ μου, δεν μπορώ να ζήσω απλά μια ζωή
μπερδεμένη, συνηθισμένη, και -- διστάζω να το πω -- λαμπρή,
με την οποία όμως διασκεδάζω;
Πρέπει να υπάρχει αφήγηση; Δεν μπορώ απλά να ζήσω;
Οπότε, να είστε πιο άνετοι με τα μπερδέματα.
Να είστε πιο άνετοι αγνωστικιστές,
εννοώ σε σχέση με όσα σας κάνουν να νοιώθετε καλά.
Είναι εύκολο σε κάποιους τομείς να να είσαι αγνωστικιστής,
και να αισθάνεσαι καλά γι' αυτό.
Λες, «Είμαι αγνωστικιστής στη θρησκεία και την πολιτική».
Είναι ένας τρόπος για να είσαι πιο δογματικός αλλού, σωστά;
(Γέλια)
Μερικές φορές, οι πιο διανοητικά φερέγγυοι άνθρωποι
είναι όσοι επιλέγουν έναν τομέα και εκεί είναι απόλυτα δογματικοί,
τόσο ξεροκέφαλα παράλογοι, που λες, «Πώς μπορεί να το πιστεύει αυτό;»,
αλλά αυτό απορροφά την ισχυρογνωμοσύνη τους,
και έτσι σε κάποια άλλα πράγματα έχουν πολύ ανοιχτό μυαλό.
Μην πέσετε στην παγίδα να σκεφτείτε
πως αν είστε αγνωστικιστές σε έναν τομέα,
είστε απολύτως λογικοί με το πόσο αυτοεξαπατάστε,
με τις ιστορίες σας και με το ανοιχτό σας μυαλό.
(Γέλια)
Σκεφτείτε πως είναι σαν να περιφέρεστε επιστημονολογικά,
μέσα σε μπερδέματα και ατέλειες,
και δεν καταλήγουν να είναι όλα τακτοποιημένα,
κι εσείς εδώ δεν βρίσκεστε πραγματικά σ' ένα ταξίδι.
Βρίσκεστε εδώ για μερικούς μπερδεμένους λόγους,
και μπορεί ούτε κι εσείς, ούτε κι εγώ να μη γνωρίζουμε ποιοι είναι,
ωστόσο, χαίρομαι που με κάλεσαν και σας ευχαριστώ που με ακούσατε.
(Γέλια)
(Χειροκρότημα)
Me dijeron que viniera aquí y contara historias,
pero en vez de eso quisiera contar por qué sospecho de las historias,
por qué las historias me ponen nervioso.
De hecho, cuanto más inspirado me hace sentir una historia,
muy a menudo, me pongo más nervioso.
(Risas)
Así que las mejores historias son a menudo las más difíciles.
Lo bueno y lo malo de las historias es que son una especie de filtro.
Precisan mucha información y prescinden algo de ella,
y guardan parte de ella.
Pero lo que pasa con este filtro es que siempre deja las mismas cosas.
Siempre se quedan con las mismas pocas historias simples.
Existe el viejo refrán de que sobre cada historia
puede resumirse como "un extraño vino a la ciudad".
Hay un libro de Christopher Booker,
donde afirma que en realidad hay solo 7 tipos de historias.
Hay monstruo, de la pobreza a la riqueza, búsquedas,
viajes y retornos, comedias, tragedias, renacimientos.
No tienen que estar de acuerdo con esa lista,
pero si piensan en historias,
uno está diciendo las mismas cosas una y otra vez.
En un estudio preguntamos a algunas personas...
se le pidió a la gente que describiera sus vidas.
Al pedirles que describieran sus vidas,
Lo interesante es cómo pocas personas dijeron "un lío".
(Risas)
Probablemente sea la mejor respuesta, no quiero decir eso de mala manera.
"Lío" puede ser liberador, "lío" puede ser empoderamiento,
"Lío" puede ser una forma de aprovechar múltiples puntos fuertes.
Pero lo que la gente quería decir era: "Mi vida es un viaje".
El 51 % quería convertir su vida en una historia.
El 11 % dijo: "Mi vida es una batalla". Una vez más, esa es una historia.
El 8 %: "Mi vida es una novela". El 5%: "Mi vida es una obra de teatro".
No creo que nadie haya dicho: "Mi vida es un reality show".
(Risas)
Pero de nuevo, imponemos el orden en el lío que observamos.
Y usa los mismos patrones.
Y cuando algo está en forma de una historia,
a menudo, la recordamos, cuando no deberíamos.
Entonces, ¿cuántos de Uds. conocen la historia
sobre George Washington y el cerezo?
No es obvio lo que sucedió exactamente.
La historia de Paul Revere, no es obvio que fuera así exactamente como sucedió.
De nuevo, deberíamos desconfiar de las historias.
Estamos biológicamente programados para responder a ellas.
Contienen mucha información. Tienen poder social.
Nos conectan con otras personas.
Así que son como un caramelo que nos alimenta
cuando consumimos información política o leemos novelas.
Cuando leemos libros de no ficción, realmente nos alimentamos de historias.
La no ficción es, en cierto sentido, la nueva ficción.
Es posible que el libro diga cosas verdaderas,
Pero, de nuevo, todo toma la misma forma de estas historias.
Entonces, ¿cuál es el problema de confiar demasiado en las historias?
Uds. ven su vida así
en vez del desastre que es o debería ser.
Pero más específicamente, pienso en algunos problemas importantes
cuando pensamos demasiado en términos de narrativa.
Primero, las narrativas suelen ser demasiado simples,
pues el punto de una narración es despojarla,
no solo en 18 minutos,
pues la mayoría de las narrativas pueden presentarse en una oración o dos.
Cuando se quita el detalle,
tienden a contar historias en términos de bien versus mal.
Ya sea una historia sobre su propia vida o una historia sobre política.
Sé que algunas cosas son realmente el bien contra el mal, ¿verdad?
Pero creo que, en general,
nos inclinamos demasiado a presentar la historia del bien contra el mal.
Como simple regla general,
piensen que cada vez que cuentan una historia del bien contra el mal,
básicamente Uds. reducen su coeficiente intelectual en diez puntos o más.
Si acaban de adoptar una especie de hábito mental interno,
es, en mi opinión, una forma de ser mucho más inteligente con bastante rapidez.
No tienen que leer ningún libro.
Imagínense presionando un botón
cada vez que cuentan la historia del bien contra el mal,
y al presionar ese botón,
Uds. bajan su coeficiente intelectual diez puntos o más.
Otro conjunto de historias populares.
Si conocen las películas de Oliver Stone, o las de Michael Moore,
no se puede hacer una película y decir: "Todo fue un gran accidente".
No, tiene que ser una conspiración, la gente conspirando junta,
porque en una historia, una historia es sobre la intención.
Una historia no trata del orden espontáneo o instituciones humanas complejas
que es el producto de la acción humana, pero no del diseño humano.
No, una historia es acerca de malas personas conspirando juntas.
Así que cuando escuchen historias sobre tramas,
o incluso historias sobre buenas personas conspirando juntas,
al igual que cuando están viendo películas,
esto, una vez más, es motivo de sospecha.
Como una buena regla general, si usted se pregunta:
"Al escuchar una historia, ¿cuándo debería sospechar?"
Si escuchan una historia y piensan: "¡Esa sería una gran película!"
(Risas)
Ahí es cuando la reacción "Guau" debería aparecer un poco más,
y deben empezar a pensar en términos
de cómo la cosa entera es tal vez un lío.
Otra historia común es la afirmación de que "tenemos que ser duros".
Escucharán esto en muchos contextos.
Tenemos que ser duros con los bancos. Tuvimos que ser duros con los sindicatos.
Tenemos que ser duros con algún otro país,
Algún dictador extranjero, alguien con quien estamos negociando.
Una vez más, el tema no es estar en contra de ser duro.
A veces debemos ser duros.
Ponernos duros con los nazis fue algo bueno.
Pero esta es una historia a la que recurrimos demasiado rápidamente.
Cuando realmente no sabemos por qué sucedió algo,
culpamos a alguien y decimos: "¡Hay que ser duros con ellos!"
Como si nunca se le hubiera ocurrido a su predecesor,
esta idea de ponerse duro.
Lo veo como una especie de pereza mental.
Es una historia simple al decir: "Tenemos que ponernos duros,
hay que ser duros, tendremos que ser duros".
Por lo general, eso es una señal de advertencia.
Otro tipo de problema con las historias es que
solo pueden asimilar un número de historias en su mente inmediatamente,
o en el curso de un día, o, incluso, en el transcurso de una vida.
Así que sus historias ayudan a muchos propósitos.
Por ejemplo, solo para levantarnos de la cama por la mañana,
nos contamos la historia de que
el trabajo es realmente importante, lo que hacemos es realmente importante
(Risas)
Y tal vez lo es, pero me cuento, esa historia incluso cuando no lo es.
¿Y saben qué? Esa historia funciona.
Me saca de la cama.
Es una especie de autoengaño.
Pero el problema viene cuando debo cambiar esa historia.
Todo el punto de la historia es que me agarro a ella y la sostengo,
y me saca de la cama.
Así que cuando realmente hago algo que es solo una pérdida de tiempo,
en el lío de mi vida,
estoy demasiado atado a la historia que me sacó de la cama,
e idealmente, debo tener algún mapa de historia muy complejo en mi mente,
con combinatorias y una matriz de computación, y similares,
pero así no es como funcionan las historias.
Las historias para que funcionen deben ser simples,
fáciles de entender, fáciles de explicar a los demás, fáciles de recordar.
Así las historias servirán a propósitos duales y conflictivos.
Y muy a menudo nos llevarán por mal camino.
Solía pensar que yo estaba dentro del campo de los economistas,
yo era uno de los buenos y estaba aliado con otros buenos,
y luchábamos contra las ideas de los malos.
¡Solía pensar eso!
Y probablemente, estaba equivocado.
Tal vez a veces, yo soy uno de los buenos.
Pero en algunos temas, me di cuenta de que yo no era uno de los buenos.
No estoy seguro de que yo fuera el malo en el sentido de tener mala intención.
Pero me fue muy difícil escaparme de esa historia.
Una cosa interesante acerca de sesgos cognitivos
es que son el tema de muchos libros en estos días.
Ahí está el libro Nudge, el libro Sway, el libro Blink,
como el libro de un solo título,
todo trata de la manera en que nos fastidiamos.
Y hay muchas maneras,
pero lo que me parece interesante es que ninguno de estos libros identifica
lo que, para mí, es la única manera más importante de fastidiarnos.
Y es que nos contamos demasiadas historias,
o somos muy fácilmente seducidos por historias.
¿Por qué estos libros no nos dicen eso?
Es porque los libros mismos son todos sobre historias.
Cuanto más libros de estos se leen, más se aprende sobre los propios sesgos,
y también algunos de los sesgos se agrandan más.
Así que los libros en sí, son parte de nuestro sesgo cognitivo.
A menudo, la gente los compra como un talismán, como:
"Compré este libro y no seré 'predeciblemente irracional'".
(Risas)
Es como si la gente quisiera oír lo peor,
así psicológicamente, pueden prepararse para él o defenderse contra él.
Es por eso que existe un mercado para el pesimismo.
Pero pensar que al comprar el libro te lleva a alguna parte,
es quizás la mayor falacia.
Es como la evidencia que muestra que las personas más peligrosas
son aquellos a quienes se les ha enseñado cierta educación financiera.
Ellos son los que salen y cometen los peores errores.
Es la gente que se da cuenta de que no sabe nada en absoluto,
y que les acaban saliendo las cosas bastante bien.
Un tercer problema con las historias
es que los ajenos nos manipulan usando historias.
A todos nos gusta pensar que la publicidad solo funciona en otros,
pero, por supuesto, no es así, la publicidad funciona en todos.
Así que si están demasiado apegados a las historias,
lo que sucede es que habrá gente vendiendo productos
y agruparán su producto con una historia.
Uno piensa "¡Una historia gratis!"
y uno termina comprando el producto,
porque el producto y la historia van juntos.
(Risas)
Si piensan en cómo funciona el capitalismo,
existe un sesgo ahí.
Veamos dos tipos de historias sobre automóviles.
La historia A es: "Compra este auto
y tendrás parejas hermosas, románticas y una vida fascinante".
(Risas)
Hay mucha gente
que tienen un incentivo financiero para promover esa historia.
Pero, digamos, la historia alternativa es:
"En realidad no necesitas un auto tan agradable como indicaría tus ingresos.
Lo que uno suele hacer es mirar lo que hacen sus compañeros y copiarlos.
Es una buena heurística para muchos problemas.
Pero cuando se trata de autos, compra un Toyota".
(Risas)
Tal vez Toyota tiene un incentivo allí.
Pero incluso Toyota gana más dinero con los autos de lujo,
y menos dinero con los autos más baratos.
Así que si piensan qué historias escuchamos,
al final escuchamos historias de glamour, historias seductoras,
y otra vez les lo digo, no confíen en ellas.
Hay personas que usan su amor por las historias para manipularlos.
Retrocedan y digan:
"¿Cuáles son los mensajes?
¿Cuáles son las historias por las que nadie tiene un incentivo por contarlas?"
Comiencen a decirse esas cosas, y vean si alguna de sus decisiones cambia.
Esa es una manera sencilla.
Nunca se puede salir del patrón de pensamiento en términos de historias,
pero uno puede mejorar cómo piensa sobre las historias,
y tomar mejores decisiones.
Así que si pienso en esta charla, me pregunto, por supuesto,
¿Qué es lo que pueden aprovechar de esta charla?
¿Qué historia de Tyler Cowen han aprendido?
Una historia podría ser la historia de búsqueda.
"Tyler era un hombre en búsqueda.
Tyler vino aquí, y nos dijo que no hiciéramos tanto caso a las historias.
Eso sería una historia que podrían contar sobre esta charla.
(Risas)
Se ajustaría a un patrón bastante conocido.
Puede que lo recuerden. Se lo podría decir a otras personas.
"Este tipo extraño vino y dijo:
'No hagan mucho caso a las historias. ¡Déjenme contarles lo que pasó hoy!'"
(Risas)
Y otro cuenta su historia.
(Risas)
Otra posibilidad es que cuenten una historia de renacimiento.
Podrían decir: "Solía hacer demasiado caso a las historias
(Risas)
pero luego oí a Tyler Cowen
(Risas)
¡y ahora hago menos caso a las historias!"
Eso también es una narrativa que recordarán,
se lo pueden contar a la gente, y otra vez, puede perpetuarse.
También podrían contar una historia de profunda tragedia.
"Este tipo Tyler Cowen vino
(Risas)
y nos dijo que no hiciéramos caso a las historias,
pero lo único que hizo fue contarnos historias
(Risas)
sobre cómo otras personas hacen demasiado caso a las historias".
(Risas)
Así que, hoy, ¿cuál es? ¿La búsqueda, el renacimiento, la tragedia?
¿O tal vez alguna combinación de las tres?
Realmente no estoy seguro y no estoy aquí para decirles
que quemen su reproductor de DVD y que tiren su Tolstoi.
Pensar en términos de historias es fundamentalmente humano.
Hay una memoria de García Márquez "Vivir para contarla" que explica
que usamos la memoria en las historias para dar sentido a lo que hemos hecho,
dar sentido a nuestras vidas, establecer conexiones con otras personas.
Nada de esto desaparecerá, debería o podría desaparecer.
Pero de nuevo, como economista, pienso en la vida en el margen,
La decisión extra.
¿Debemos hacer más o menos caso a las historias?
Cuando escuchamos historias, ¿debemos desconfiar?
¿Y de qué historias debemos sospechar?
Una vez más, digo que son las historias, que a la mayoría les gusta más,
que la gente encuentra más gratificantes, más inspiradoras.
Las historias que no se centran en el costo de oportunidad.
O las consecuencias complejas e imprevistas de la acción humana.
Porque muchas veces no es una buena historia.
A menudo una historia es una historia de triunfo, una historia de lucha.
Hay fuerzas opuestas que son malas o ignorantes;
hay una persona en búsqueda, alguien que hace un viaje,
y un extranjero que viene a la ciudad.
Y esas son las categorías que gustan más,
pero no dejen que les hagan demasiado felices.
(Risas)
Como alternativa,
al margen, de nuevo, no quemen un Tolstoi,
sean un poco más desordenados.
Si en realidad tuviera que vivir esos viajes, misiones y batallas,
¡sería muy opresivo para mí!
Sería pensar como no poder tener vida
en ese lío de, dudo en usar la palabra, gloria.
Y ¿qué sería divertido para mí?
¿Realmente tengo que seguir algún tipo de narración?
¿No puedo simplemente vivir?
Así que hay que estar más cómodos con los líos.
Más cómodos con lo agnóstico,
y con esto quiero decir, todo aquello que nos hacen sentir bien.
Es fácil escoger algunas áreas en las que ser agnóstico
y sentirse bien con ello,
como, "soy agnóstico en religión o política".
Es una especie de hoja de ruta para ser más dogmático en otras cosas ¿verdad?
(Risas)
A veces,
la gente intelectualmente más confiable son los que eligen un área,
y son muy dogmáticos en eso, y tan descabellados y poco razonables,
que piensas: "¿Cómo pueden creer eso?"
Pero absorbe su obstinación.
Y en otras cosas, pueden ser bastante abiertos de mente.
No caigan en la trampa de pensar que por ser agnósticos en algunas cosas,
son básicamente razonables
sobre su autoengaño, sus historias y su apertura de mente.
(Risas)
Piensen en esta idea de flotar, ese flotar epistemológico.
Y el desorden, y lo incompleto,
y cómo no todo encaja a la perfección.
Y realmente no estamos en un viaje.
Estamos aquí por alguna razón desordenada o razones,
Y tal vez uno no sabe lo que es, y tal vez yo no sé lo que es,
pero de todos modos, estoy feliz de haber sido invitado.
Gracias a todos por escuchar.
(Risas)
(Aplausos)
On m’a demandé de participer pour vous raconter une histoire.
Je préfère vous expliquer pourquoi les histoires me laissent sceptique
et me rendent nerveux.
En fait, plus une histoire m’inspire,
plus elle me rend nerveux.
(Rires)
Les plus belles histoires sont souvent les plus épineuses.
L’avantage et l’inconvénient des récits est qu’ils agissent comme un filtre.
Ils absorbent des tonnes d’informations,
en écartent certaines et en conservent d’autres.
L’ennui est que ce filtre retient systématiquement les mêmes choses.
On finit toujours avec les mêmes histoires simples.
Il y a cette maxime ancienne qui dit que chaque récit
se résume finalement à « un inconnu est arrivé en ville ».
Dans son livre, Christopher Booker
argumente qu’il existe sept types de narration uniquement :
l’affrontement du monstre, de la misère à la richesse, la quête,
le voyage et le retour, la comédie, la tragédie et la renaissance.
On ne doit pas être forcément d’accord avec cette liste.
Le message est celui-ci : quand on réfléchit en termes de récit,
on serine les mêmes choses encore et encore.
Il existe une étude qui demande aux gens
de décrire leur vie.
Quand on leur demande ça,
il est curieux de constater que très peu de personnes la décrivent comme chaotique.
(Rires)
C’est probablement la meilleure réponse et je vois cela de manière positive.
Le chaos peut être salvateur et source d'émancipation.
Le chaos peut être un moyen de tirer parti de multiples forces.
Cependant, les gens souhaitent dire que leur vie est un voyage.
51% d’entre eux cherchent à transformer leur vie en un récit.
11% affirment que leur vie est un combat. Voilà encore une sorte d’intrigue.
8% affirment que leur vie est un roman. 5%, que leur vie est un pièce de théâtre.
Je crois que personne n'a dit : « Ma vie, c'est de la télé réalité. »
(Rires)
On impose un ordre au chaos que nous observons,
qui adopte les mêmes motifs.
Quand un événement est à la forme narrative,
on s’en souvient, même quand ceci n’est pas nécessaire.
Combien parmi vous connaissent l’histoire
de George Washington et du cerisier ?
Ce n’est pas clair si ça s'est passé ainsi.
L’histoire de Paul Revere : on n'est pas certains des faits.
Nous devons nous méfier des histoires.
On est programmés biologiquement pour y réagir.
Elles contiennent beaucoup d’informations. Elles ont un pouvoir social.
Elles nous relient aux autres.
Ce sont en fait des douceurs dont on nous nourrit
quand nous lisons des informations politiques ou des romans.
Quand nous lisons de la non fiction, on ingurgite des histoires.
La non fiction est la nouvelle fiction.
Le livre dit sans doute des choses réelles,
mais il adopte les mêmes typologies que les intrigues.
Pourquoi est-ce épineux de trop croire aux histoires ?
Vous envisagez votre vie ainsi
au lieu du chaos qu’elle est réellement ou devrait être.
Plus concrètement, je crois que des problèmes majeurs surviennent
quand on pensent trop en termes de narration.
D’abord, les narrations sont souvent trop simples.
Le but est de les rendre les plus simples possible,
non pas en 18 minutes,
mais pour la plupart, en deux ou trois phrases.
Quand on apure un récit de ses détails
on finit souvent par le présenter de manière dichotomique,
qu’il s’agisse du récit de votre vie ou de la politique.
Je sais, parfois il y a vraiment des bons et des méchants. Nous le savons tous.
Mais en général, selon moi,
on se laisse facilement tenter de raconter une histoire de bons et de méchants.
Petite règle fondamentale :
à chaque fois que vous racontez un récit de bons et de méchants,
imaginez que votre QI diminue d'environ 10 points.
En adoptant une telle habitude mentale,
vous allez rapidement devenir plus malin.
Pas besoin de lire.
Imaginez que vous poussez sur un bouton
chaque fois que vous racontez une histoire de bons et de méchants.
Pousser sur ce bouton
fait baisser votre QI de 10 points.
D’autres types de récits sont populaires.
Si vous connaissez les films d’Oliver Stone ou de Michael Moore,
il est impossible de réaliser un film et dire : « Ce n'était qu'un accident ».
Forcément, il y a conspiration, des gens complotent ensemble.
Car dans un fil narratif, il y a une intention.
Pas d'ordre spontané dans les récits ou des institutions humaines complexes,
le produit d'actions humaines, mais pas de conception humaine.
Non. Une histoire parle de gens malveillants qui complotent.
Chaque fois que vous entendez une histoire de conspiration,
même une belle histoire de gens bienveillants qui complotent,
c’est comme regarder un film,
vous avez toutes les raisons d’être sceptique.
Votre bonne réaction est de vous demander
quand vous devez vraiment faire attention avec une histoire.
Quand l’histoire vous fait penser que ça ferait un film incroyable.
(Rires)
A ce moment-là, vous devez prendre davantage de recul
et commencer à réfléchir en termes
de niveau de chaos potentiel dans cette histoire.
Un autre fil narratif habituel est la revendication : « Nous devons sévir. »
On entend ça dans de nombreux contextes :
on doit sévir avec les banques, on doit sévir avec les syndicats,
on doit sévir avec certains États,
certains dictateurs étrangers, les personnes avec qui nous négocions.
Il ne s’agit pas d’être opposé à sévir.
Il arrive que nous devions sévir.
Sévir avec les Nazis fut une bonne chose.
Ça reste néanmoins une histoire sur laquelle nous nous reposons trop aisément.
Quand on ne sait pas exactement les causes d'un événement,
on rejette la faute sur autrui : « On doit sévir ! »
Comme si cette idée n’avait jamais traversé
l’esprit de votre prédécesseur.
Je pense qu’il s’agit d’une paresse mentale.
C’est une histoire facile à se raconter : « On doit sévir.
On aurait dû durcir le ton. On va devoir prendre des actes forts. »
D’habitude, ce signal est une alerte.
Les histoires posent un autre pépin.
On ne peut se rappeler qu’un certain nombre d’histoires,
que ce soit pendant la journée ou durant notre vie.
Nos récits sont au service de beaucoup trop d’objectifs.
Prenons un exemple, le matin, pour nous extirper de notre lit
on se raconte l’histoire
que notre boulot est vraiment important, que ce qu’on fait est super important.
(Rires)
C’est peut-être vrai mais je me raconte ça même quand ce n’est pas vrai.
Vous savez quoi ? Ça marche !
Je me lève le matin.
C’est une auto-illusion.
Les ennuis commencent quand je dois modifier la narration.
L’idée d’avoir cette histoire est que je m’y accroche
et ça me permet de me sortir du lit.
Dès que je fais quelque chose qui est vraiment une perte de temps,
dans ce chaos qu’est ma vie,
je suis séquestré dans mon récit qui me sort du lit.
Idéalement, je devrais avoir une cartographie mentale complexe,
vous savez, une matrice avec des choix multiples.
Mais les histoires ne fonctionnent pas ainsi.
Pour que ça marche, elles doivent être simples,
faciles à comprendre, à raconter et à se rappeler.
Ainsi, elles sont au service d’objectifs contradictoires
et vont souvent nous égarer.
Je pensais que je faisais partie du camp des économistes,
que j’appartenais au bon camp, que j’étais associé avec d’autres gentils
et que nous combattions les idées des méchants.
J’en étais convaincu.
Mais je me trompais sans doute.
Parfois, je fais partie des bons
mais j’ai fini par comprendre que pour d’autres sujets, ce n’était pas le cas.
Je ne pense pas que j’étais le méchant mû par une intention malveillante,
mais ce fut difficile de ne plus y croire.
Les biais cognitifs ont ceci d’intéressant
qu’ils font l’objet de tant de bouquins depuis peu.
Il y a « Nudge », « Sway » « La Force de l'intuition »,
Des livres au titre bref,
à propos de nos manières de nous planter.
Il y en a tant.
Je trouve particulièrement curieux qu’aucun de ces livres n’identifie
ce qui, selon moi, est le seul moyen de se planter magistralement,
c’est-à-dire le fait que nous nous racontons des histoires
et que nous sommes trop facilement séduits par celles-ci.
Pourquoi ces bouquins ne nous le disent-ils pas ?
Parce que ces livres sont eux-mêmes des récits.
Plus on lit ces livres, plus on apprend des choses sur nos biais.
Mais cela fait empirer d’autres biais.
Ces livres eux-mêmes font partie de nos biais cognitifs.
Souvent, on les achète un peu comme un gri-gri :
« Grâce à ce bouquin, je ne serai pas prévisiblement irrationnel. »
(Rires)
On dirait que les gens veulent entendre le pire,
afin de se préparer ou de se prémunir psychologiquement.
Voilà pourquoi le marché du pessimisme est si prospère.
Mais penser que l’achat du livre va vous aider
emporte la duperie dans une autre dimension.
C’est comme les preuves qui démontrent que les personnes les plus dangereuses
ont toutes une éducation en finance.
Ce sont elles qui commettent les pires erreurs.
Alors que les gens qui ont conscience qu’ils ne savent pas grand-chose
s’en sortent plutôt bien finalement.
Les récits posent un troisième problème :
nous sommes manipulés à travers les récits.
Nous nous plaisons à croire que les pubs agissent sur autrui uniquement,
mais en fait, ça ne se passe pas ainsi. Les publicités ont un effet sur nous tous.
Que se passe-t-il alors quand on est trop attaché aux histoires
et qu’on vient nous vendre des produits ficelés
dans une belle histoire ?
On apprécie l’histoire gratuite !
Et on finit par acheter le produit,
parce que produit et histoire vont de pair.
(Rires)
Pensez au fonctionnement du capitalisme :
il y un biais.
Imaginons deux histoires différentes sur des voitures.
Le récit A dit ceci : « Achetez cette voiture
et vous aurez une partenaire belle et romantique et une vie fascinante. »
(Rires)
De nombreuses personnes
ont un intérêt financier à promouvoir cette histoire.
Le récit alternatif est le suivant :
« Vous n’avez pas besoin d’une voiture qui reflète le niveau de vos revenus.
Votre habitude est d’observer vos pairs et de les imiter.
C’est une bonne méthode pour de nombreux problèmes
mais en matière de voitures, achetez une Toyota. »
(Rires)
Toyota a sans doute un intérêt ici.
Mais même Toyota s’enrichit davantage avec les voitures de luxe
qu’avec les véhicules meilleurs marchés.
Quand on réfléchit aux types de narration qu’on entend,
on s’aperçoit qu’il s’agit des histoires glamours et séduisantes.
Ne vous y fiez pas !
Il y a des gens qui vous manipulent à travers votre goût pour les histoires.
Prenez du recul :
« Quel est le message,
quelles sont les récits pour lesquels personne n’a d'intérêt financier ? »
Racontez-vous ces histoires-là et observez si cela influence vos décisions.
C’est une méthode facile.
On ne peut pas s’extirper des modèles narratifs qui forgent notre pensée
mais on peut améliorer notre manière de les aborder
et prendre de meilleures décisions.
Quand je pense à ma présentation, je me demande
ce que vous allez en retirer.
Quelle histoire allez-vous conserver de Tyler Cowen ?
Une histoire qui pourrait être celle d’une quête.
« Tyler était sur le chemin d’une quête.
Il est venu et nous a demandé de ne pas tant réfléchir en termes de narration. »
Voilà l’histoire que vous pouvez broder autour de mon discours.
(Rires)
Ça correspondrait bien à un modèle connu.
Vous vous en souviendriez peut-être. Vous pourriez la raconter.
« Ce drôle de type nous a dit
de ne pas penser en termes de narration. Écoutez ce qui m'est arrivé ! »
(Rires)
Et vous racontez votre histoire.
(Rires)
Vous avez aussi le choix de raconter une histoire de renaissance.
Vous diriez alors : « Je pensais trop en termes de narration.
(Rires)
Mais j’ai écouté Tyler Cowen
(Rires)
et maintenant je réfléchis moins en termes d’histoire. »
C’est aussi une narration dont vous vous souviendrez
et que vous pourrez raconter. Elle pourrait même s’incruster.
Ça pourrait être une tragédie profonde.
« Un homme appelé Tyler Cowen est venu.
(Rires)
Il nous a demandé de ne pas penser en termes narratifs.
Mais il ne faisait que nous raconter des histoires
(Rires)
sur combien les gens pensent en termes narratifs. »
(Rires)
Quelle sera votre version ? Une quête, une renaissance ou une tragédie ?
Peut-être que ce sera une combinaison des trois.
Je ne sais pas trop et je ne suis pas ici pour vous pousser
à jeter votre lecteur CD et vos Tolstoï.
Penser en termes de narration est fondamentalement humain.
Dans son mémoire « Vivre pour la raconter », Gabriel Garcia Marquez
écrit que la mémoire de nos histoires permet de donner du sens à nos actions,
pour donner du sens à notre vie et établir des liens avec les autres.
Rien de tout ça ne s’effacera, ne devrait s’effacer, ni ne peut s’effacer.
En tant qu’économiste, je ne peux m’empêcher de réfléchir à la vie en marge,
aux décisions supplémentaires.
Devrions-nous réfléchir davantage en termes d’histoire, ou moins ?
L’écoute de récits doit-elle nous rendre plus circonspects ?
De quels genres d’histoires devrions-nous nous méfier ?
Je vous le répète : méfiez-vous des récits qui vous plaisent le plus,
que vous trouvez les plus gratifiants, les plus inspirants.
Ceux qui ne mettent pas en avant les coûts d’opportunité
ou les conséquences complexes et non intentionnelles des actions humaines,
parce que ce ne sont pas les ingrédients d’une bonne histoire.
Souvent, les histoires parlent de triomphe, de combat ;
il y a des forces opposées, mauvaises ou ignorantes ;
il y a une personne sur le chemin d’une quête, en voyage
et un étranger qui arrive en ville.
Ce sont des catégories. Ne les laissez pas vous rendre trop heureux.
(Rires)
L’alternative,
à la marge – ne brûlez pas vos Tolstoï,
consiste à cultiver un peu de chaos.
Si je devais réellement vivre ces voyages, ces quêtes et ces combats,
je serais complètement submergé.
J’aimerais tant avoir ma vie dans tout son chaos,
dans tout son ordinaire glorieux, si j’ose dire,
mais qui m’enthousiasme tant.
Suis-je obligé de suivre une narration ?
Ne puis-je pas simplement vivre ?
Soyez plus à l’aise dans votre chaos.
Soyez plus en paix d’être agnostique,
je veux dire par ça, à propos de ce qui vous fait du bien.
Choisir des domaines où être agnostique est facile
et on se sent bien.
Par exemple : « Je suis religieusement, ou politiquement agnostique. »
C’est une sorte de portefeuille construit pour devenir dogmatique ailleurs.
(Rires)
Il arrive que les personnes
les plus fiables intellectuellement choisissent un tel domaine
et soient dogmatiques sur le sujet, totalement et obstinément déraisonnables.
Au point qu’on se demande comment elles peuvent croire ça.
Mais ça imprègne leur obstination,
alors que pour d’autres sujets, elles sont très ouvertes.
Ne vous laissez pas tenter de croire que votre scepticisme pour certains sujets
fait de vous des personnes lucides
sur votre auto-illusion, vos récits et votre ouverture d’esprit.
(Rires)
Imaginez l’idée de flottement, un flottement épistémologique,
de chaos et d’incomplétude,
et en quoi tous les éléments ne s’alignent pas parfaitement.
Vous n’êtes pas vraiment en voyage ici.
Vous êtes ici pour une raison compliquée,
Peut-être ignorez-vous cette raison, sans doute que moi aussi.
Je suis néanmoins ravi d’être parmi vous. Merci pour votre attention.
(Rires)
(Applaudissements)
נאמר לי לבוא הנה ולספר לכולכם סיפורים,
אבל אני מעדיף לומר לכם מדוע אני חושד בסיפורים,
מדוע סיפורים מעוררים בי עצבנות.
למעשה, ככל שהסיפור מעורר בי השראה,
כך בדרך כלל הוא יותר מעצבן אותי.
(צחוק)
אז הסיפורים הכי טובים הם לפעמים הכי ערמומיים.
מה שטוב ורע בסיפורים הוא שהם מעין מסננים:
הם לוקחים המון מידע, מוותרים על חלק ממנו
ושומרים על חלק אחר ממנו.
אבל העניין עם המסננים האלה הוא שהם תמיד שומרים אותם דברים;
תמיד נשארים לכם אותם מעט הסיפורים הפשוטים.
לפי אימרה ישנה, ניתן לסכם כמעט כל סיפור במלים:
"זר הגיע העירה."
יש ספר מאת כריסטופר בוקר,
שבו הוא טוען שיש רק שבעה סוגי סיפורים:
המפלצת, מעוני לעושר, השליחות,
המסע והשיבה, קומדיה, טרגדיה ולידה מחדש.
אינכם מוכרחים להסכים לגמרי עם הרשימה הזאת,
אבל הנקודה היא: כשחושבים על סיפורים,
אתם תמיד מספרים לעצמכם שוב ושוב את אותו הסיפור.
נערך פעם מחקר. שאלנו אנשים --
אנשים התבקשו לתאר את חייהם.
בתשובה לבקשה לתאר את חייהם,
המעניין היה כמה מעט אנשים אמרו "בלגן".
(צחוק)
זאת כנראה התשובה הטובה ביותר, ואינני מתכוון לכך במובן שלילי.
ב"בלגן" טמון שחרור, "בלגן" יכול להעצים,
"בלגן" יכול להתייחס לכך ששואבים כוח ממספר מקורות.
אבל מה שהם רצו לומר היה, "החיים שלי הם מסע."
51% מהם רצו לכתוב סיפור על חייהם.
11% אמרו, "חיי הם קרב." גם זה מעין סיפור.
8% מהם אמרו, "חיי הם רומן." 5% אמרו, "חיי הם מחזה."
אני לא חושב שמישהו אמר, "חיי הם תכנית ריאליטי."
(צחוק)
אבל שוב, אנו אוכפים סדר על הבלגן בו אנו צופים,
וזה תמיד באותם הדפוסים,
והעניין הוא שכאשר משהו לובש צביון של סיפור,
אנו בד"כ זוכרים אותו כשבעצם עליו להישכח.
כמה מכם מכירים את הסיפור
על ג'ורג' וושינגטון ועץ הדובדבן?
לא ברור שכך בדיוק זה קרה.
או הסיפור על פול רוויר: לא ברור שכך בדיוק זה קרה.
אז שוב, עלינו להתייחס בחשדנות לסיפורים.
אנו מתוכנתים מבחינה ביולוגית להיענות להם.
הם מכילים המון מידע. יש להם עוצמה חברתית.
הם מחברים אותנו לאנשים אחרים.
לכן הם כמו ממתק שמגישים לנו
כשאנו צורכים מידע פוליטי, כשאנו קוראים רומנים,
כשאנו קוראים ספרים לא-בדיוניים; בעצם מאכילים אותנו בסיפורים.
הלא-בדיוני הוא במובן מסוים הבדיון החדש.
הספר אולי אומר אמת,
אבל שוב, הכל לובש צורה של אחד מסיפורים אלה.
אז מהי הבעיה בהסתמכות-יתר על סיפורים?
אתה רואה כך את חייך
במקום הבלגן שהם אמורים להיות.
אבל יותר ספציפית, אני רואה כמה בעיות עיקריות
כשאנו מרבים לחשוב מדי במונחים של נרטיבים.
ראשית, נרטיבים הם בד"כ פשוטים מדי,
כי המטרה של הנרטיב היא לפשט את התוכן,
ולא רק למסגרת של 18 דקות:
את רוב הנרטיבים אפשר להגיש במשפט או שניים.
כשנפטרים מהפרטים,
הנטיה היא לספר סיפורים במונחים של טוב ורע,
בין אם הסיפור עוסק בך או בפוליטיקה.
אני יודע שיש דברים שהם באמת "טוב נגד רע". כולנו יודעים זאת, נכון?
אבל לדעתי, ככלל,
אנו נוטים יותר מדי לספר את סיפור הטוב נגד הרע.
בתור כלל אצבע פשוט,
תארו לעצמכם שבכל פעם שאתם מספרים את סיפור הטוב והרע,
אתם מפחיתים עשר נקודות או יותר ממנת המשכל שלכם.
אם רק תסגלו לעצמכם את ההרגל המנטלי הזה,
זאת, בעיני, דרך אחת להחכים מהר למדי.
אינכם צריכים לקרוא לשם כך ספרים;
פשוט דמיינו שאתם לוחצים על כפתור
בכל פעם שאתם מספרים את סיפור "הטוב נגד הרע",
ובלחיצת הכפתור הזאת
אתם מפחיתים עשר נקודות או יותר ממנת המשכל שלכם.
סוג סיפורים פופולרי נוסף --
אם אתם מכירים את סרטי אוליבר סטון או מייקל מור,
אינכם יכולים ליצור סרט שאומר: "הכל היה תאונה אחת גדולה."
לא. מן הסתם מדובר במזימה. אנשים קשרו קשר,
כי בסיפור צריכה להיות כוונה.
סיפור איננו עוסק בסדר ספונטני או במוסדות אנושיים
שנולדו כתוצאה ממעשי אדם, אבל אינם תוצר של חשיבה אנושית:
לא, סיפור מספר על אנשים רעים שחורשים מזימות.
אז כשאתם שומעים סיפור העוסק במזימות,
ואפילו סיפור על אנשים טובים שחורשים מזימות,
ממש כמו בסרטים,
גם זו סיבה לחשדנות.
ככלל אצבע, אם אתם שואלים:
"כשאני שומע סיפור, מתי במיוחד עלי לחשוד בו?"
אם אתם שומעים סיפור וחושבים: "וואו, אפשר לעשות מזה סרט מעולה,"
(צחוק)
בדיוק אז צריכה להופיע התגובה של "רק רגע אחד!"
ועליכם להתחיל לנסות לראות
איך כל העסק הוא אולי קצת יותר מסובך.
סיפור או עלילה נפוצים נוספים הם הטענה שעלינו "לנקוט ביד קשה".
שומעים זאת בהקשרים רבים.
צריך לנקוט ביד קשה עם הבנקים, עם איגודי העובדים,
עם איזו מדינה אחרת,
עם איזה רודן מחו"ל, עם מישהו שמנהלים איתו מו"מ.
שוב, אין כאן התנגדות לנקוט ביד קשה.
לפעמים צריך לנקוט ביד קשה.
עם הנאצים, למשל, טוב שנהגנו ביד קשה.
אבל זהו שוב סיפור שאנו נשבים בקסמו מהר מדי.
כשאיננו יודעים מדוע קרה משהו,
אנו מאשימים מישהו ואומרים, "צריך לנקוט נגדו ביד קשה!"
כאילו זה מעולם לא עלה על דעתו של קודמכם,
הרעיון לנקוט ביד קשה.
לדעתי, זו בד"כ מעין עצלות מחשבתית.
קל לספר את הסיפור הזה: "עלינו לנקוט ביד קשה,
"היינו צריכים לנקוט ביד קשה, יהיה עלינו לנקוט ביד קשה."
על פי רוב, זהו אות אזהרה.
בעיה נוספת עם סיפורים היא,
שיש גבול לכמות הסיפורים שאנו מסוגלים לזכור בבת-אחת,
במהלך היום, או אפילו במשך החיים.
כך שיש גבול לכמות המטרות שהסיפורים יכולים לשמש עבורן.
למשל, רק כדי לצאת בבוקר מהמיטה,
אתם מספרים לעצמכם את הסיפור
שהעבודה שלכם ממש חשובה, שמה שאתם עושים נורא חשוב
(צחוק)
ואולי זה נכון,
אבל אני מספר זאת לעצמי גם כשזה לא נכון.
ואתם יודעים מה? הסיפור הזה משיג את המטרה.
הוא מוציא אותי מהמיטה.
זו מעין רמאות עצמית,
אבל הבעיה מופיעה כשעלי לשנות את הסיפור.
כל המטרה של הסיפור שבו אני דבק
היא להוציא אותי מהמיטה.
אז כשאני עושה משהו שהוא בעצם בזבוז זמן,
בחיים המבולגנים שלי,
אני קשור מדי לסיפור שהצליח להוציא אותי מהמיטה,
והלוואי שהיתה לי בראש מפת סיפורים מסועפת,
עם כל מיני צירופי גורמים וטבלת חישובים וכדומה,
אבל סיפורים לא עובדים ככה.
כדי שהסיפור יעשה את המלאכה עליו להיות פשוט,
קל לתפישה, קל להעברה לאחרים וקל לזכירה.
כך שהסיפורים ממלאים שני צרכים מנוגדים,
ולעתים קרובות הם יטו אותנו מהדרך.
פעם חשבתי שאני נמצא במחנה של כלכלנים,
שאני אחד מהטובים, שאני בצד של הטובים,
ואנו נאבקים נגד הרעיונות של הרעים.
פעם באמת חשבתי ככה!
וכנראה שטעיתי.
אולי לפעמים אני אחד מהטובים,
אבל מתישהו הבנתי שבעניינים מסוימים, "רגע, לא הייתי מהטובים."
אני לא בטוח שהייתי הרע, שהיתה לי כוונת זדון,
אבל התקשיתי מאד לקבל את הסיפור ההוא.
משהו מעניין בנוגע להטיות חשיבה:
כיום הן הנושא של ספרים רבים מאד.
"שיפור החשיבה", "לחשוב בלי לחשוב", "פיתוי החשיבה הלא-רציונלית",
ספרים בעלי אותה הכותרת,
שעוסקים כולם בדרכים בהן אנו מפשלים.
והדרכים כה רבות.
אבל המעניין בעיני הוא שאף לא אחד מהספרים האלה
מזהה דרך יחידה, מרכזית וחשובה, לדעתי, שבה אנו מפשלים,
דהיינו, שכולנו מספרים לעצמנו יותר מדי סיפורים,
או שכולנו מתפתים בקלות רבה מדי להאמין בסיפורים.
מדוע אין הספרים האלה אומרים לנו זאת?
משום שהספרים האלה עצמם עוסקים בסיפורים.
ככל שאתם מרבים לקרוא ספרים אלה, אתם לומדים על חלק מהטיותיכם,
אבל בעצם גורמים להחמרה בהטיות אחרות שלכם.
כלומר, הספרים עצמם הם חלק מהטיית החשיבה שלכם.
לעתים קרובות אנשים קונים אותם בתור קמע, כאילו:
"אם קניתי את זה, לא אהיה 'לא רציונלי ולא במקרה'."
(צחוק)
זה כאילו אנשים רוצים לשמוע את הכי גרוע,
כדי שבאופן פסיכולוגי, יוכלו להיערך לקראתו או להתגונן מפניו.
זו הסיבה שלפסימיזם יש קונים רבים.
אבל לחשוב שזה שקניתם ספר ייתן לכם משהו,
זו אולי האשליה הגדולה מכולן.
זה כמו ההוכחה שמראה שרוב האנשים הכי מסוכנים
הם אלה שלמדו משהו בפיננסים.
הם אלה שעושים את הטעויות הכי גרועות.
האנשים שמבינים שאינם יודעים כלום,
הם אלה שמצליחים לא רע.
בעיה שלישית עם הסיפורים
היא שאחרים משתמשים בסיפורים כדי להערים עלינו,
וכולנו אוהבים לחשוב שהפרסומות משפיעות רק על הזולת,
וכמובן שזה לא כך: הפרסום עובד על כולם.
אז אם אתם נצמדים מדי לסיפורים,
יגיעו אליכם אנשים שמוכרים דברים,
ויגישו לכם את המוצר שלהם ארוז יחד עם סיפור.
אתם תחשבו, "היי, סיפור בחינם!"
ובסוף תגלו שקניתם את המוצר,
כי המוצר בא יחד עם הסיפור.
(צחוק)
אם תחשבו, איך עובד הקפיטליזם,
הרי שטמונה כאן הטיה.
ניקח, למשל, שני סיפורים על מכוניות.
סיפור א' הוא: "קנה את המכונית הזאת,
"ותזכה בזיווג יפהפה ורומנטי ובחיים מרתקים."
(צחוק)
המון אנשים מקבלים תמריץ כספי לקדם סיפור כזה.
אבל נניח שהסיפור השני הוא:
"אתה לא באמת זקוק למכונית מהודרת כמשתמע מההכנסה שלך.
"בד"כ אתה מסתכל על השווים לך ומחקה אותם.
"זה מקור טוב להמון בעיות,
"אבל כשמדובר במכונית, בחייך, קנה טויוטה."
(צחוק)
אולי מבחינת "טויוטה" טמון כאן תמריץ,
אבל אפילו "טויוטה" מרוויחה יותר ממכוניות יוקרה,
מאשר ממכוניות זולות יותר.
אז אם תחשבו אילו סיפורים אתם שומעים,
אלה ודאי סיפורי הזוהר, הסיפורים המפתים,
ואני שוב אומר לכם: אל תאמינו להם.
יש אנשים שמנצלים את אהבתכם לסיפורים כדי להערים עליכם.
קחו צעד לאחור ושאלו:
"מהם המסרים,
"מהם הסיפורים שלאיש אין תמריץ לספר?"
התחילו לספר אותם לעצמכם, וראו אם החלטותיכם משתנות.
זאת שיטה פשוטה אחת.
לעולם לא תצליחו להיחלץ מדפוס החשיבה בסיפורים,
אבל תוכלו להשתפר מבחינת המידה בה אתם חושבים בסיפורים,
ולקבל כמה החלטות טובות.
אז כשאני חושב על ההרצאה הזאת, אני תוהה, כמובן,
מה הלקח שתפיקו ממנה?
מהו הסיפור שתפיקו מטיילר קאוון?
אולי את סיפור השליחות:
"טיילר קאוון היה איש עם תחושת שליחות.
"טיילר בא וסיפר לנו לא לחשוב יותר מדי בסיפורים."
זהו למשל סיפור שתוכלו לספר על ההרצאה הזאת.
(צחוק)
זה יתאים לדפוס מוכר למדי.
כך אולי תזכרו אותו, תוכלו לספרו לאחרים.
"הגיע הטיפוס המוזר הזה ואמר,
"אל תחשבו בסיפורים. אני אגיד לכם מה קרה היום!"
(צחוק)
ואז תספרו את הסיפור שלכם.
(צחוק)
אפשרות אחרת היא שתספרו סיפור של לידה מחדש.
תאמרו, למשל, "פעם חשבתי יותר מדי בסיפורים
(צחוק)
"אבל אז שמעתי את טיילר קאוון,
(צחוק)
"וכעת אני חושב פחות בסיפורים!"
גם זה נרטיב שתוכלו לזכור,
תוכלו לספרו לאחרים, ושוב, זה עשוי להישאר איתכם.
תוכלו גם לספר סיפור של טרגדיה קשה.
"הגיע האיש הזה, טיילר קאוון,
"ואמר לנו לא לחשוב בסיפורים,
"אבל הוא רק הצליח לספר לנו סיפורים
(צחוק)
"על כך שאנשים אחרים חושבים יותר מדי בסיפורים."
(צחוק)
אז במה תבחרו היום? בשליחות, לידה מחדש, טרגדיה?
ואולי באיזה שילוב של שלושתם?
אני באמת לא יודע, ואיני מתכוון לומר לכם
לשרוף את נגן הסרטים שלכם, ולזרוק את ספרי טולסטוי.
החשיבה בסיפורים היא תכונה אנושית יסודית.
ישנו ספר זכרונות של גבריאל גרסיה מרקס,
"לחיות כדי לספר",
על כך שאנו משתמשים בזכרונות שבסיפורים כדי להבין מה עשינו,
לתת משמעות לחיינו, ליצור קשרים עם אחרים.
דבר מכל זה לא ייעלם, לא צריך ולא יכול להיעלם.
אבל, שוב, בתור כלכלן, אני חושב על החיים על הקצה,
על ההחלטה המיותרת.
האם עלינו לחשוב יותר בסיפורים, או פחות?
כשאנו שומעים סיפורים, האם כדאי שנהיה חשדניים יותר?
ובאילו סיפורים עלינו לחשוד?
אני שוב אומר לכם: בסיפורים שהכי מוצאים חן בעיניכם,
שהכי מספקים אתכם, שהכי משפיעים עליכם.
הסיפורים שאינם מתמקדים במחירה של ההזדמנות,
או בתוצאות המורכבות, הלא-מכוונות של מעשי האדם,
כי אלה בד"כ אינם חומרים של סיפור טוב.
לעתים קרובות מאד, הסיפור עוסק בנצחון, במאבק;
יש כוחות מנוגדים, שהם רעים או נבערים;
מישהו מחפש משהו, מישהו עורך מסע,
וזר מגיע העירה.
אלה הן הקטגוריות, אך אל תניחו להן לשמח אתכם יותר מדי.
(צחוק)
לחלופין,
על הקצה - שוב, מבלי לשרוף את טולסטוי -
רק תקפידו על קצת יותר בלגן.
אילו היה עלי לחיות בפועל מסעות, חיפושים וקרבות אלה,
זה היה כל-כך מדכא בשבילי!
זה כאילו, האם אינני יכול סתם לחיות את חיי
בכל הבלגן, הפשטות - ואני מהסס לומר זאת - התהילה שלהם
אבל בכיף?
האם באמת עלי לציית לאיזה נרטיב?
האם לא אוכל סתם לחיות?
אז חושו יותר בנוח עם הבלגן.
חושו יותר בנוח עם הספקנות,
ובכך אני מתכוון לדברים שנותנים לכם הרגשה טובה.
קל כל-כך לבחור תחומים אחדים בהם תוכלו להיות ספקניים
ולהרגיש טוב עם זה,
כמו, "אני ספקן בקשר לדת או לפוליטיקה."
זה די מכתיב שתהיו דוגמטיים בתחומים אחרים, נכון?
(צחוק)
לפעמים האנשים הכי אמינים מבחינה אינטלקטואלית
הם אלה שבוחרים תחום אחד ונוהגים בו בדוגמטיות גמורה,
עם הראש בקיר בחוסר-הגיון, עד שאתם חושבים,
"איך הם מסוגלים להאמין בזה?"
אבל זה ממצה את כל העקשנות שלהם,
עד שבדברים אחרים הם עשויים לגלות פתיחות רבה.
אז אל תיפלו למלכודת החשיבה שבגלל שאתם ספקניים בדברים מסוימים,
זה אומר שאתם הגיוניים מן היסוד
בנוגע לאשליה העצמית שלכם, לסיפוריכם ולפתיחות שלכם.
(צחוק)
אני מדבר על ריחוף מעל, על ריחוף מבחינת היחס לידע,
על בלגן ועל חוסר-שלמות,
ועל כך שלא הכל ארוז יפה וקשור בסרט,
ושאתם בכלל לא נמצאים במסע.
אתם כאן מאיזה טעם מבולגן אחד או יותר,
ואולי אינכם יודעים מהו, ואולי אני אינני יודע מהו,
אך בכל אופן, אני שמח שהוזמנתי, ותודה לכולכם על הקשבתכם.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
Rečeno mi je da dođem ovamo i ispričam vam priče,
no, radije bih vam rekao zašto sam sumnjičav prema pričama,
zašto me one uznemiruju.
Zapravo, što me priča više nadahnjuje,
to sam uznemireniji.
(Smijeh)
Najbolje priče su često najškakljivije.
Ono što je i dobro i loše kod priča jest da su one neka vrsta filtera.
Preuzmu puno informacija, no neke izostave,
a neke zadrže.
No, problem s filterom je u tome što uvijek zadržava iste stvari.
Uvijek vam preostane nekoliko jednostavnih priča.
Prema staroj izreci, svaka se priča
može sažeti u rečenici: "Stranac je došao u grad."
U jednoj knjizi Christophera Bookera,
on tvrdi da postoji samo sedam vrsta priča.
To su priče o čudovištu, uspjehu, misiji,
putovanju i povratku, komediji, tragediji, ponovnom rođenju.
Ne morate se potpuno složiti s ovim popisom,
no ovo je bit: kada govorimo o pričama,
uvijek ponovno pričate si iste priče.
Provedeno je jedno istraživanje, zamolili smo ljude,
zamolili smo ljude da opišu svoj život.
Kada su ih pitali da opišu život,
zanimljivo je koliko je malo ljudi reklo "nered".
(Smijeh)
To je vjerojatno najbolji odgovor i ne mislim tu ništa loše.
"Nered" može biti oslobađajući, ohrabrujući,
"nered" je način da se iskoriste brojne prednosti.
No, ljudi zapravo žele reći: "Moj je život putovanje."
51% ljudi htjelo je pretvoriti svoj život u priču.
11% njih je reklo: "Moj je život bitka." I to je ponovno, na neki način, priča.
Njih 8% reklo je: "Moj život je roman.", a 5% ih je reklo: "Moj život je drama."
Mislim da nitko nije rekao: "Moj život je reality emisija."
(Smijeh)
Ponovno, uvodimo red u nered koji opažamo
i preuzimamo iste obrasce,
a kada je nešto u obliku priče,
često je to sjećanje iskrivljeno.
Koliko vas zna za priču
o Georgeu Washingtonu i trešnjinom stablu?
Nije očito da se točno to dogodilo.
Priča o Paulu Revereu, nije očigledno da se to točno tako dogodilo.
Još jednom, trebamo biti nepovjerljivi prema pričama.
Biološki smo programirani da na njih reagiramo.
Sadrže puno informacija. Imaju društvenu moć.
Povezuju nas s drugim ljudima.
One su poput slatkiša koje nam daju
kada upijamo političke informacije, kada čitamo romane.
Kada čitamo popularno znanstvene knjige, zapravo nas hrane pričama.
Nefikcija je, zapravo, nova fikcija.
U knjizi su možda navedene istine,
no, sve je u obliku tih priča.
U čemu je problem kod oslanjanja na priče?
Gledate svoj život na taj način,
umjesto da ga doživljavate kao nered što i jest ili bi trebao biti.
Konkretnije, imam na umu nekoliko problema,
do kojih dolazi kada razmišljamo u okvirima priče.
Kao prvo, priče su prejednostavne,
smisao priče je ogoliti srž,
ne samo u 18 minuta,
nego većina se priča može ispričati u jednoj ili dvije rečenice.
Kada uklonite detalje,
pričate priče svedene na borbu dobra i zla,
bila to priča o vašem životu ili priča o politici.
Znam da neke stvari možemo svesti na dobro protiv zla, svi to znamo.
No, općenito,
previše smo skloni pričanju priča o borbi između dobra i zla.
Kao da je to opće pravilo,
zamislite da svaki put kada pričate priču o borbi između dobra i zla,
snižavate svoj kvocijent inteligencije za deset ili više bodova.
Ako usvojite to kao neku vrstu unutarnje mentalne navike,
mislim da je to način da brzo postanete dosta pametniji.
Ne morate čitati knjige.
Samo zamislite kako pritišćete tipku
svaki put kada ispričate priču o dobru protiv zla,
a pritiskanjem te tipke,
snižavate si IQ za deset ili više bodova.
Još jedna vrsta popularnih priča,
ako ste gledali filmove Olivera Stonea ili Michaela Moorea,
ne možete snimiti film i reći: "Sve je to bio puki slučaj."
Ne, mora biti riječ o uroti, ljudima koji zajedno spletkare,
jer priča uključuje namjeru.
Nema priče o spontanim događajima ili složenim ljudskim institucijama
koje su rezultat ljudskih aktivnosti, ali ne i ljudskih planova.
Ne, priča govori o zlim ljudima koji zajedno spletkare.
Kada čujete priče o zavjerama,
ili čak priče o dobrim ljudima koji zajedno nešto snuju,
kao kada gledate filmove,
i to je razlog da budete sumnjičavi.
U pravilu, ako pitate:
"Kada čujem priču, kada trebam biti osobito sumnjičav?"
Ako čujete priču i pomislite: "To bi bio odličan film!"
(Smijeh)
Tu bi trebalo češće izabrati ne-ne reakciju,
a trebate razmišljati o tome
kako je sve to možda pomalo nered.
Još je jedna uobičajena priča, tvrdnja da trebamo "biti stroži".
Čut ćete to u raznim kontekstima.
Moramo biti stroži s bankama. Moramo biti stroži sa sindikatima.
Moramo biti stroži s nekom drugom zemljom,
stranim diktatorom, s nekim s kim pregovaramo.
Nije mi cilj govoriti protiv strogoće.
Katkada treba biti strog.
Dobro je da smo bili strogi s nacistima.
No, prečesto i prespremno se oslanjamo na tu priču.
Kada ne znamo zašto se nešto dogodilo,
krivimo nekoga i kažemo: "Moramo biti stroži s njima!"
Kao da vašem prethodniku nije pala na pamet
ta zamisao da treba biti stroži.
Obično to doživljavam kao mentalnu lijenost.
Priča je jednostavna: "Moramo postati stroži,
trebali smo biti stroži, morat ćemo postati stroži."
Obično je to nešto kao signal upozorenja.
Još je jedan problem s pričama
taj što u mozak možete pohraniti samo određeni broj priča,
ili tijekom dana, ili čak tijekom života.
Vaše priče imaju previše namjena.
Na primjer, samo da se ujutro ustanete iz kreveta,
pričate si priču
o tome da je vaš posao zaista važan, da radite nešto važno.
(Smijeh)
Možda i jest tako, no ja si ispričam tu priču i kada nije istina.
I znate što? Priča djeluje.
Izvuče me iz kreveta.
To je vrsta samozavaravanja,
no, do problema dolazi kada trebam promijeniti priču.
Svrha priče je zgrabiti nešto, držati se toga
i to me izvuče iz kreveta.
Kada radim nešto što je zapravo gubitak vremena,
u neredu od svog života,
previše sam vezan za priču koja me izvukla iz kreveta,
i bilo bi idealno imati složenu kartu priča u mozgu,
znate, s kombinacijama i matricom izračuna i slično,
no, priče tako ne funkcioniraju.
Priče moraju biti jednostavne,
lako shvatljive, lako pamtljive, jednostavne za prepričati.
Priče imaju dvostruke, suprotstavljene ciljeve
i često će nas odvesti u krivom smjeru.
Prije sam mislio da pripadam kampu ekonomista,
bio sam jedan od pozitivaca, i bio sam u dosluhu s drugim pozitivcima
i borili smo se protiv ideja negativaca.
Prije sam to vjerovao!
I vjerojatno sam bio u krivu.
Katkad sam možda pozitivac,
ali u nekim situacijama, shvatio sam: "Pa ja nisam pozitivac."
Možda nisam negativac jer nemam zle namjere,
no, teško mi je bilo povjerovati u tu priču.
Zanimljivo je o kognitivnim predrasudama
da su one danas tema mnogih knjiga.
To su knjige "Nudge", "Sway", "Blink",
naslovi od jedne riječi,
svi o načinima na koje obično zabrljamo.
Toliko je načina,
no, zanimljivo je da nijedna od ovih knjige ne identificira
jedan, središnji, najvažniji način na koji zabrljamo,
a to je da si pričamo previše priča,
ili nas je prelako zavesti pričama.
Zašto nam te knjige to ne govore?
Zato što su same te knjige o pričama.
Što ih više čitate, više učite o svojim predrasudama,
no, neke od svojih predrasuda, u biti, još i pogoršavate.
Same te knjige dio su vaše kognitivne predrasude.
Često ih ljudi kupuju poput talismana:
"Kupio sam tu knjigu. Ne želim biti predvidljivo iracionalan."
(Smijeh)
Kao da ljudi žele čuti ono najgore,
kako bi se psihološki pripremili za to ili branili od toga.
Zato je tržište za pesimizam tako veliko.
No, razmišljanje da ćete kupnjom knjige riješiti neke stvari,
možda je još veća zabluda.
To je slično dokazu da su najopasniji ljudi
oni koji su učili nešto o financijskoj pismenosti.
Oni rade najveće pogreške.
Ljudi koji shvate da ništa ne znaju,
na kraju dobro prođu.
Treći je problem s pričama
u tome da drugi manipuliraju nama pomoću priča,
a svi volimo misliti da su drugi ti koji padaju na reklame,
naravno da to nije točno, svi smo podložni marketingu.
Ako previše volite priče,
doći će prodavači proizvoda,
koji će svoj proizvod umotati u priču.
"Besplatna priča!", pomislit ćete.
I na kraju ćete kupiti proizvod
jer ide u paketu s pričom.
(Smijeh)
I kad je kapitalizam u pitanju,
postoje predrasude.
Razmotrimo dvije priče o automobilima.
Priča A: "Kupite ovaj auto
i imat ćete divne, romantične partnere i fascinantan život."
(Smijeh)
Ima puno ljudi
koji bi iz materijalnih razloga podržali ovu priču.
No recimo da je alternativna priča:
"Zapravo ne trebate auto koji je u skladu s vašim prihodom.
Ono na što obično pazite jest što čine vaši vršnjaci pa ih oponašate.
To je dobra metoda za puno problema,
no, kada je riječ o autima, samo kupite Toyotu."
(Smijeh)
Možda u tome ima nešto za Toyotu,
no i Toyota više zarađuje od luksuznih automobila,
a manje od jeftinijih.
I priča koju ćete naposljetku čuti
je glamuroznija priča, ona zavodljivija,
i kažem vam, ne vjerujte im.
Ljudi iskorištavaju vašu ljubav prema pričama da bi manipulirali vama.
Zastanite i zapitajte se:
"Koje su to poruke,
koje su to priče, koje nitko nije motiviran ispričati?"
Pričajte si te priče i vidjet ćete hoćete li promijeniti odluke.
Za to postoji jednostavan način.
Nikad se ne možete riješiti obrasca razmišljanja vezanog uz priče,
no, barem možete ograničiti koliko ćete razmišljati u obliku priča
te donijeti neke bolje odluke.
Kada razmišljam o ovom govoru, pitam se,
koja je poruka ovog govora koju ćete ponijeti sa sobom?
Koju priču nosite sa sobom od Tylera Cowena?
Jedna može biti priča o misiji.
"Tyler je bio čovjek s misijom.
Došao nam je ispričati kako ne trebamo toliko razmišljati u okvirima priče."
To je priča koju možete ispričati o ovom govoru.
(Smijeh)
Odgovara poznatom obrascu.
Možda je se sjetite. Mogli biste je ispričati drugima.
"Taj čudak je došao i rekao
'Ne razmišljajte u okviru priča. Ispričat ću vam što se danas dogodilo!'"
(Smijeh)
I vi ispričate svoju priču.
(Smijeh)
Druga je mogućnost ispričati priču o ponovnom rođenju.
Možda ćete reći: "Prije sam previše razmišljao u obliku priča,
(Smijeh)
no onda sam čuo Tylera Cowena
(Smijeh)
i sada manje razmišljam u obliku priča!"
I to je priča koje ćete se sjetiti,
a koju možete ispričati drugima i možda je zapamtite.
Možete pričati i priču o teškoj tragediji.
"Taj tip, Tyler Cowen, je došao
(Smijeh)
i rekao nam da ne razmišljamo u okviru priča,
no, sve što je ispričao bile su priče
(Smijeh)
kako drugi previše razmišljaju u okviru priča."
(Smijeh)
Dakle što dobivate danas? Misiju, ponovno rođenje, tragediju?
Ili kombinaciju te tri stvari?
Nisam siguran i ne želim vam reći
da spalite svoj DVD player i bacite Tolstoja.
Ljudski je razmišljati u okviru priče.
Prema memoaru G.G. Marqueza "Živjeti da bi se pripovjedalo",
koristimo sjećanja u pričama kako bismo dali smisao učinjenome,
dali smisao životu, uspostavili veze s drugim ljudima.
Ništa od toga neće nestati, ne bi trebalo, ni ne može nestati.
No, kao ekonomist, razmišljam unaprijed
o jednoj dodatnoj odluci.
Trebamo li više razmišljati u okviru priča ili manje?
Kada čujemo priče, trebamo li biti nepovjerljiviji?
Prema kakvim pričama trebamo biti nepovjerljivi?
I ponovno vam govorim, najčešće su to priče koje najviše volite,
koje su najdirljivije, najnadahnutije.
Priče koje nisu usredotočene na cijenu nečega
ili na složene, nenamjerne posljedice ljudskog djelovanja,
jer to često nije materijal za dobru priču.
Često priče govore o uspjehu, o borbi,
prisutne su suprotstavljene strane, koje su ili zle ili neobrazovane;
postoji osoba s misijom, netko na putovanju,
i stranac koji dolazi u grad.
To su vaše kategorije, no nemojte biti previše zadovoljni njima.
(Smijeh)
Kao alternativa tome,
mislite unaprijed - opet, bez paljenja Tolstoja -
budite malo neuredniji.
Kada bih doista morao proživjeti ta putovanja, pohode i bitke,
kakav bi to pritisak bio za mene!
Zaboga, zar ne mogu živjeti svoj život
u svoj njegovoj neurednoj, običnoj - oklijevam s ovom rječju - slavi,
ali da je meni zabavno?
Moram li pratiti slijed neke priče?
Ne mogu li samo živjeti?
Dopustite si nered.
Dopustite si agnosticizam
i pritom mislim na stvari u kojima uživate.
Lako je biti agnostik u nekim područjima
i biti zadovoljan,
kao: "Agnostik sam u pitanjima religije ili politike."
Tako si možete dopustiti dogmatizam u drugim područjima, zar ne?
(Smijeh)
Katkad,
najveći intelektualci izaberu jedno područje
u kojem su potpuni dogmatici, tako tvrdoglavo nerazumni,
da pomislite: "Kako to mogu vjerovati?"
No, to upija njihovu tvrdoglavost,
a u drugim stvarima mogu biti otvoreni.
Nemojte misliti da, ako ste agnostik u nekim područjima,
to znači i da ste potpuno razumni
kada su u pitanju samozavaravanje, vaše priče, vaša otvorenost.
(Smijeh)
Razmislite o toj ideji lelujanja, epistemološkog lelujanja,
neredu i nepotpunosti
i kako se sve ne može lijepo upakirati,
a ovo ovdje zapravo nije putovanje.
Ovdje ste zbog nekog zbrkanog razloga,
i možda ne znate što je to, a možda ni ja ne znam što je to,
no, drago mi je što sam pozvan, hvala vam svima na slušanju.
(Smijeh)
(Pljesak)
Azt mondták, jöjjek ide, és meséljek el mindent önöknek.
Ehelyett azonban azt szeretném elmondani, miért nem hiszek a történetekben,
miért leszek tőlük ideges.
Valójában minél jobban magával ragad egy történet,
annál idegesebb leszek tőle.
(Nevetés)
A legjobb történetek tehát gyakran a legfurfangosabbak.
A történetek jó és rossz oldala az, hogy szűrőként működnek.
Fognak egy halom információt, egy részét kihagyják,
más részét megtartják.
De az a gond ezzel a szűrővel, hogy mindig ugyanaz akad fenn rajta.
Mindig ugyanaz a néhány egyszerű történet marad nekünk.
Van az a régi mondás, minden történetre igaz:
"Messziről jött ember azt mond, amit akar".
Christopher Booker írt egy könyvet,
ebben kifejti, hogy hétféle történettípus létezik.
Van szörnyes, meggazdagodós, keresős,
utazós-hazatérős, komédia, tragédia és újjászületés.
Nem kell egyetérteni ezzel a listával,
a lényeg az, hogy aki történetekben gondolkodik,
az újra meg újra ugyanazokat meséli el magának.
Készült egy tanulmány, megkértünk néhány embert –
hogy jellemezzék az életüket.
Amikor erre megkértük őket,
érdekes módon csak kevesen mondták azt, hogy "káosz".
(Nevetés)
Valószínűleg ez a legjobb válasz, nem rossz értelemben gondolom.
A "káosz" felszabadító lehet, a "káosz" erőt adhat,
a "káosz" különféle erők előnyös felhasználását teszi lehetővé.
De az emberek inkább azt mondták: "Az életem egy utazás."
51 százalékuk akarta történetbe foglalni az életét.
11% azt mondta: "Az életem egy csata." Ez is egy történettípus, ugyebár.
8% szerint: "Az életem egy regény." 5% szerint: "Az életem egy dráma."
Senki nem mondta, hogy "Az életem egy valóságshow."
(Nevetés)
De ismétlem, rendet vágunk a megfigyelt zűrzavaron,
és ez bizonyos mintákat követ,
és ha valami történetté alakul,
általában nem úgy emlékszünk rá, ahogy kéne.
Önök közül hányan ismerik
George Washington és a cseresznyefa történetét?
Nem biztos, hogy pontosan úgy esett meg.
Vagy Paul Revere története sem biztos, hogy pontosan úgy esett meg.
Tehát mindig gyanakodva kéne fogadnunk a történeteket.
Biológiailag úgy lettünk programozva, hogy reagáljunk rájuk.
Számos információt tartalmaznak. Társadalmi erejük van.
Összekötnek minket egymással.
Olyanok, mint a cukorka, amit megeszünk,
amikor politikai híreket fogyasztunk, amikor regényeket olvasunk.
Amikor szakirodalmat olvasunk, történetekből táplálkozunk.
Az ismeretterjesztő irodalom valójában az új szépirodalom.
Egy könyvben akár igaz történetek is lehetnek,
de ismétlem: minden megfelel valamelyik történettípusnak.
Hanem mi a gond azzal, ha túlságosan a történetekre támaszkodunk?
Eszerint látjuk az életünket,
ahelyett, hogy káoszként látnánk, ahogy pedig kéne.
Még pontosabban, néhány súlyosabb problémáról van szó,
amikor túl sokat foglalkozunk az elbeszéléssel.
Először is, az elbeszélés leegyszerűsítésre törekszik,
mert lényegi eleme a fölösleges részek kiszórása,
nemcsak tizennyolc percben,
hanem a legtöbb elbeszélés elmondható egy vagy két mondatban.
Amikor kiszórjuk a részleteket,
hajlamosak vagyunk a jó és rossz küzdelméről mesélni,
akár saját élettörténetünkről, akár politikai történetről van szó.
Tudom, vannak dolgok, amik a jó és rossz harcáról szólnak, ugye?
De szerintem általános szabály,
hogy túlzásba visszük az erről szóló történeteket.
Egyszerű alapszabály:
képzeljék csak el, valahányszor erről a harcról mesélnek,
alapvetően tíz vagy több ponttal csökken az intelligenciahányadosuk.
Ha ezt elfogadják belső mentális szokásként,
állítom, gyors lehetőségük nyílik arra, hogy jóval okosabbak legyenek.
Nem kell könyveket elolvasni.
Csak képzeljék el,
hogy amikor a jó és rossz harcát mesélik, mindig megnyomnak egy gombot,
és ha ezt megnyomják,
tíz vagy több ponttal csökkentik az IQ-jukat.
A másik népszerű történettípus –
ha ismerik Oliver Stone vagy Michael Moore filmjeit,
nem rendezhetnek így egyetlen filmet sem: "Az egész merő véletlen volt."
Nem, biztosan konspiráció történt, az emberek összeesküvést szőttek,
mert egy történetben a mese a szándékosságról szól.
Nem spontán rendről, nem bonyolult emberi intézményekről,
amik emberi cselekvésből, de nem emberi tervezésből adódnak.
Nem, a történet gonosz emberek ármánykodásáról szól.
Úgyhogy amikor ilyenekről hallunk,
vagy jó emberekről, akik szövetkeznek,
olyan, mintha filmet néznénk,
és mint mondtam, ez gyanakvásra ad okot.
Érdemes ilyenkor feltenni a kérdést:
"Egy történetet hallgatva mikor kell különösen gyanakodnom?"
Ha egy történetet hallgatva azt gondoljuk: "Hű, mekkora film lenne ebből!"
(Nevetés)
Ez az, amikor az "ajaj" reakciónak kicsit jobban fel kéne villannia,
és el kéne gondolkodnunk arról,
hogy az egész dolog talán kicsit kaotikus.
A másik szokásos sztori vagy téma az a közhely, hogy "keménynek kell lenni".
Sokféle összefüggésben hallhatjuk.
Keménynek kell lenni a bankkal. Keménynek kell lenni a szakszervezettel.
Keménynek kell lenni egy másik országgal,
egy külföldi diktátorral, egy tárgyalópartnerrel.
Ismétlem, nem a keménységgel van a gond.
Néha bizony keménynek kell lennünk.
Jó, hogy keményen léptünk fel a nácik ellen.
De ez is olyan történet, amihez mindig túl készségesen, túl hamar visszatérünk.
Amikor nem igazán tudjuk, miért történt valami,
bűnbakot keresünk, és azt mondjuk: "Keménynek kell lennünk velük!"
Mintha elődeinkben sosem merült volna fel
ez e keménykedős gondolat.
Szinte mindig úgy látom, ez egyfajta szellemi tunyaság.
Egyszerű történetet mesélünk: "Keménynek kell lennünk,
keménynek kellett lennünk, mindig legyünk kemények."
Ez általában valamilyen intő jel.
A történetekkel az a másik gond,
hogy egyszerre, vagy egy nap alatt, vagy egész életünkben
csak töredéket tudunk belőlük befogadni.
Így a történeteink túl sok célt szolgálnak.
Például ahhoz, hogy egyáltalán reggel felkeljünk,
bemeséljük magunknak,
hogy a munkánk milyen fontos, amit teszünk, mennyire fontos,
(Nevetés)
és talán tényleg az, de akkor is bemesélem magamnak, ha nem így van.
És tudják, mit? A történet működik.
Felkelek az ágyból.
Ez egyfajta önámítás,
de a gond akkor van, amikor át kell írnom a történetet.
A sztori lényege az, hogy megragadom és megtartom,
és kiugraszt az ágyból.
Így amikor tényleg valami olyat teszek, ami csak időfecsérlés
életem káoszában,
túlságosan kötődöm kiugrasztós történetemhez,
és az lenne ideális, ha valami nagyon összetett vázlat lenne a fejemben,
tudják: kombinációk, számítási mátrix és effélék,
de a történetek nem így működnek.
Működésük alapfeltétele az egyszerűség,
könnyen érthetőség, könnyű legyen másoknak elmesélni, megjegyezni.
Így kettős és ellentmondó célokat szolgálnak,
és nagyon gyakran félrevezetnek.
Sokszor gondoltam úgy, hogy a közgazdászok táborában vagyok,
én vagyok az egyik jófiú, szövetkezem más jófiúkkal,
és együtt harcolunk a rosszfiúk elképzelései ellen.
Mindig erre gondoltam!
És valószínűleg tévedtem.
Lehet, hogy néha én voltam az egyik jófiú,
de néhány kérdésben végül megértettem: "Hé, most nem voltam jófiú!"
Az sem biztos, hogy rossz voltam, legalábbis szándékosan biztos nem,
de nagyon nehéz volt megúsznom azt a történetet.
A kognitív előítéletek egyik érdekessége,
hogy oly sok kortárs könyv témáját jelentik.
Van Ösztökélés [Nudge], Ingadozás [Sway], Ösztönösen [Blink] könyv,
egyszavas könyvcímként
minden arról szól, hogy hogyan szúrunk el dolgokat.
És sokféleképp lehet elszúrni,
de ami igazán érdekes, hogy egyik könyv sem említi
az elszúrás egyetlen, központi, legfontosabb módját,
mégpedig azt, hogy túl sok történetet mesélünk be magunknak,
vagy túl könnyen hagyjuk, hogy a történetek elcsábítsanak.
Erről miért nem szólnak ezek a könyvek?
Azért, mert a könyvek maguk is történetekről szólnak.
Minél több könyvet olvasunk, annál többet tudunk meg egyes előítéleteinkről,
viszont a többi előítéletünk annál rosszabb lesz.
Tehát a könyvek maguk is a kognitív előítélet részei.
Az emberek gyakran talizmánként vesznek könyvet:
"Megvettem. Nem leszek Kiszámíthatóan Irracionális."
(Nevetés)
Mint akik a legrosszabbat akarják hallani,
így pszichésen felkészülhetnek, vagy védekezhetnek ellene.
Ezért van akkora piaca a pesszimizmusnak.
De nagyobb tévedés azt hinni, hogy ha megvesszük a könyvet,
azzal előrébb jutunk.
Olyan, mint annak bizonygatása, hogy azok a legveszélyesebbek,
akik valamilyen pénzügyi műveltséget szereztek.
Ők azok, akik jönnek, és hibát hibára halmoznak.
Viszont azok, akik tisztában vannak vele, hogy nem tudnak mindent,
végül egész jól teljesítenek.
A harmadik probléma az,
hogy kívülállók történetekkel manipulálnak minket,
és szívesen hisszük azt, hogy a hirdetések csak másokra hatnak,
de természetesen ez nem így van, a hirdetések mindannyiunkra hatnak.
Ha tehát túlzottan kötődünk a történetekhez,
az lesz, hogy az emberek ezek mentén fognak eladni,
és történetbe csomagolják árucikkeiket.
Valahogy így: "Hé, ingyen sztori!"
És végül megvesszük az árut,
mert a történettel együtt jár.
(Nevetés)
Ha a kapitalizmus működésén töprengünk,
van itt egy ellentmondás.
Nézzünk kétféle autós történetet.
Első: "Vedd meg ezt az autót,
és csodálatos életed lesz, gyönyörű, romantikus partnerekkel."
(Nevetés)
Sokan vannak,
akik anyagi motivációból hirdetik ezt a sztorit.
De itt az alternatív változat:
"Nem is kell neked olyan szép autó, mint amit megengedhetsz magadnak.
Általában azt lesed és másolod, amit a többiek tesznek.
Ez jó megoldási módszer sok problémára,
de ha autókról van szó, csak vegyél egy Toyotát."
(Nevetés)
A Toyota lehet motiváló tényező,
de még a Toyota is több pénzt hoz a luxusautókból,
és kevesebbet az olcsóbbakból.
Ha átgondoljuk, milyen történeteket hallgatunk szívesen:
egyértelműen az elbűvölőket, csábítókat,
de ismétlem: ne bízzanak ezekben.
Vannak, akik szerelmi történetekkel manipulálnak minket.
Álljanak meg egy szóra:
"Mik azok az üzenetek,
mik azok a sztorik, amiket senki nem mesél szívesen?"
Kezdjék el ezeket mesélni, és észreveszik, ha befolyásolja egyik döntésüket.
Ez egy egyszerű módszer.
Történetekben gondolkodva sosem tudunk kikeveredni a sablonjainkból,
de a mértékét finomíthatjuk,
és jobb döntéseket hozhatunk.
Persze, erre az előadásra gondolva kíváncsi vagyok,
mit visznek magukkal belőle?
Milyen sztorit visznek el Tyler Cowentől?
Az egyik talán olyan lesz, mint a küldetéstörténet.
"Tyler egy küldetés hőse volt.
Idejött, és jól megmondta: ne agyaljunk sokat a történeteken."
Lehet, hogy előadás után ilyen történetet mesélnek.
(Nevetés)
Illene a jól ismert sémába.
Emlékeznének rá. Elmesélhetnék másoknak.
"Jött ez a fura fickó, azt mondta:
'Ne történetekben gondolkodjanak! Hadd meséljem el, mi történt ma!'"
(Nevetés)
És önök is elmesélik a sztorijukat.
(Nevetés)
A másik lehetőségük az újjászületés-történet lenne.
Így szólhatnak: "Túl sokat szoktam történetekben gondolkodni,
(Nevetés)
de aztán meghallgattam Tyler Cowent,
(Nevetés)
és már kevesebbszer elmélkedem rajtuk!"
Ez is elbeszélés, ugye, tudják,
mesélhetik másoknak, és ismételten: talán megragad.
Mély tragédiaként is mesélhetik.
"Jött ez a fickó, a Tyler Cowen,
(Nevetés)
és elmondta, hogy ne sztorikban gondolkodjunk,
de egyfolytában csak sztorizgatott
(Nevetés)
arról, hogy mások túl sokat gondolkodnak történetekben."
(Nevetés)
Ma tehát melyik legyen? Küldetés, újjászületés, tragédia?
Vagy talán a három kombinációja?
Tényleg nem tudom biztosan, és nem mondhatom azt önöknek,
hogy égessék el DVD-lejátszójukat, és dobják ki Tolsztojt.
A történetekben gondolkodás alapvető emberi tulajdonság.
García Márquez írt egy emlékiratot: "Azért élek, hogy elmeséljem az életemet",
arra használjuk emlékeinket, hogy értelmet adjunk annak, amit tettünk,
jelentést adjunk életüknek, kapcsolatokat teremtsünk másokkal.
Ebből semmi sem múlik el, nem kell elmúlnia, nem múlhat el.
De közgazdászként állítom, marginálisan gondolok az életre,
extra döntésként.
Többet vagy kevesebbet kell-e történetekben gondolkodnunk?
Legyünk-e gyanakvóbbak történeteket hallva?
És milyen fajta történetekre gyanakodjunk?
Ismétlem, többnyire a történetek azok, amik a legjobban tetszenek,
amik a legjobban esnek, amik annyira inspirálóak.
A történetek nem az alternatív költségekre helyezik a hangsúlyt,
vagy emberi cselekvések bonyolult, akaratlan következményeire,
ezekből ugyanis általában nem születnek jó sztorik.
Egy sztori többnyire diadalmas, küzdelemről szól;
egymásnak feszülő erőkről, amik vagy gonoszak, vagy tudatlanok;
van, aki küldetést teljesít, másvalaki vándorúton van,
és idegen érkezik a városba.
És ezek az önök kategóriái, de ne legyenek tőlük túl boldogok.
(Nevetés)
Alternatívaként
marginálisan – mondom: ne égessék el Tolsztojt, –
csak legyenek kicsit rendezetlenebbek.
Szörnyen nyomasztó lenne nekem, ha át kéne élnem azokat az utazásokat,
küldetéseket és csatákat!
Te jó ég, olyan, mintha nem a saját életem lenne,
a maga kaotikus, szokásos – nem is tudom, mondjam-e – dicsőségében?
De ha nekem így jó?
Muszáj követnem néhány elbeszélés-típust?
Nem élhetnék csak úgy?
Fogadjuk csak el a káoszt.
Legyünk szabadgondolkodók,
vagyis érezzük jól magunkat a saját életünkben.
Olyan könnyű kipróbálni néhány területen,
aztán jön a jó érzés,
valahogy így: "Vallás vagy politika terén szabadgondolkodó vagyok."
Nem olyan, mint egy portfólió, amitől másutt dogmatikusabbnak kell lennünk?
(Nevetés)
Előfordul,
hogy a legértelmesebb megbízható emberek fognak egy területet,
és ott teljesen dogmatikusak, értelmetlenül fafejűek,
és csak nézünk: "Hogy hihetik ezt?"
De felszívja a makacsságukat,
aztán más dolgokban egész nyitottan gondolkodnak.
Ne higgyük hát, hogy csak azért, mert van, amiről szabadon gondolkodunk,
alapvetően ésszerűen gondolkodunk
önámításunkról, történeteinkről és nyitott felfogásunkról.
(Nevetés)
[Átgondolva] a lebegés gondolatát, az ismeretelméleti lebegését,
a rendezetlenséget és tökéletlenséget,
[és hogy] nem lesz mindenből szép masni,
és tényleg nem utazáson veszünk részt.
Valamilyen zavaros okból vagy okokból vagyunk itt,
és talán nem tudják, miért, és talán én sem tudom, miért,
de boldog vagyok, hogy meghívtak, és köszönöm, hogy meghallgattak.
(Nevetés)
(Taps)
今日はいろいろな「話」をするよう 頼まれたのですが
代わりに「話」つまり 物語というものに対し なぜ私が疑い深く
気にしているのか お話しします
実際 刺激を受ける物語であればあるほど
気になるということが非常に多いのです
（笑）
特に素晴らしい物語などは往々にして 非常に巧妙なものです
これは長所であり短所ですが 物語とは一種のフィルターです
物語は多くの情報を取り込んで 一部を除外し
一部を残します
ただしこのフィルターが残すのは いつも同じものなんです
残されるのは限られた お決まりの単純な物語です
昔からよく言われますが どんな物語も
本質的には 「見知らぬ人が街にやってきた」です
クリストファー・ブッカーは著書で
物語には７種類しかないと述べています
怪物もの、立志伝、冒険、
旅と帰還、喜劇、悲劇、再生の物語です
他の分類法もあるかもしれませんが
重要なのは 物語という観点で思考していると
自分に語りかけるのは 同じことの繰り返しになるという点です
こんな調査結果があります
人々に自分の人生を 言葉で表してもらいました
人生を表現する際
興味深いことに「ゴタゴタ」だと 答える人は少ないのです
（笑）
それが答えとして最も適切でしょう 悪い意味じゃありませんよ
「ゴタゴタ」は自由や 自信につながりますし
「ゴタゴタ」によって様々な強みを 生かすことにもなり得るのです
ところが人々が好んで言うのは 「私の人生は旅だ」
51%の人が人生を物語にしたがる という結果でした
11%の回答は「人生は戦いだ」 これも物語の一種ですね
「小説だ」が8% 「ドラマだ」が5%
「リアリティー番組だ」という回答は なかったでしょうね
（笑）
とにかく 私たちは現実のゴタゴタに 秩序を押し付け
その秩序は同じパターンをとります
さらに 物事が物語の形になってしまうと 私たちは
覚えておかなくていいことを 覚えてしまうものです
ジョージ・ワシントンと桜の木の物語を
ご存じの方はどれくらいいますか？
実際のところは よくわからないのですよ
ポール・リビアの物語も 事実かどうか明らかではありません
だから物語は疑った方が良いのです
私たちは物語に惹かれるよう 生物学的にプログラムされています
物語には多くの情報が含まれており 社会的な力もあります
物語は人と人とをつなぎます
つまり物語とは 政治に関する情報を入手したり
小説を読んだりするときに 口に入れられる飴のようなものです
ノンフィクションの本だって 読めば物語を取り込むことになります
ノンフィクションとは いわば新型のフィクションです
本に書いてあるのは 本当のことかもしれませんが
結局すべては同じ 物語という形をとっているのです
では物語に依存しすぎると 何が問題なのでしょう？
現実のゴタゴタをよそに
「自分の人生はこうだ」という 見方をするわけですが
より具体的に言うと 過度に物語風の思考をすることには
いくつかの重大な問題があると 私は考えます
第一に物語は単純すぎる傾向があります
物語のポイントは そぎ落とすことにあります
18分に収めるどころか
ほとんどの場合１文か２文で 表せてしまうのです
詳細を削り落とすと
自分の人生の物語であれ 政治にまつわる物語であれ
「善vs.悪」で語りがちになります
そりゃ実際に「善vs.悪」の物事も あるにはありますよね
でも おしなべて
私たちは「善vs.悪」で語りたがる傾向が 強すぎると思います
ちょっとした目安ですが
「善vs.悪」で語るたびに あなたは自分のIQを
10ポイント程度 下げていると想像してください
この方法を密かに心に刻んでおけば
かなりの速さで うんと賢くなれると思いますよ
本を読む必要もありません
「善vs.悪」で語るごとに
ボタンを押していると想像するだけです
そしてそのボタンを押すたびに
あなたは自分のIQを10ポイント程度 下げているのです
別のタイプの物語で人気なのは
オリバー・ストーンやマイケル・ムーアの 映画のようなものですね
「偶然こうなってしまった」では 映画になりません
必ず陰謀があります 共謀している人たちがいます
物語には意図が付き物だからです
物語は自発的な秩序や 複雑な人間社会といった―
人間の行為の産物でありながら 意図の入らないものとは違います
物語はそうではありません 悪い奴らが企てているものなのです
聞こえてきた物語に たくらみが絡んでいたら
たとえ善人たちが企てた物語だとしても
それは映画を見ているときと同様
やはり疑うべき理由になります
「物語を聞く際 どんな場合に
特に疑うべきだろう？」という疑問には 良い手がありますよ
物語を聞いて こう思った場合です 「わぁ すごい映画ができそうだ」
（笑）
そういう場合に「やばいな」と 反応できるようになりましょう
そういう場合 おそらく全体像は
かなりゴタゴタしているんだろうと 思った方がいいですよ
その他に物語の筋としてよくあるのは 「厳しく当たらねば」という主張です
様々な文脈で耳にするでしょう
「銀行に厳しくせねば」 「労働組合に断固たる態度で臨まねば」
「他国や外国の独裁者や 交渉相手に対し
強気の姿勢を見せる必要がある」 というわけです
厳しく当たることに反対なのでは ありません
厳しく当たるべき時はあります
ナチスに対し強硬な姿勢をとったのは 良いことでした
ただ これもまた私たちがあまりにも安易かつ 性急に陥ってしまう物語なのです
出来事の原因がよくわからない時 私たちは
誰かを槍玉に挙げ こう言います 「奴らに厳しく当たらなければ！」
まるで過去にそうした人が 誰もいなかったかのように
「厳しく当たる」という考えを 持ち出すのです
私はこれをある種の精神的怠惰と 見ています
わかりやすい物語です 「今こそ厳しく」
「厳しくやる必要があった」 「厳しくせざるを得ないだろう」
大抵の場合 それは 警戒しろというサインです
物語にまつわる問題は他にもあります
自分の頭に入れられる物語は 一度に あるいは１日のうちに
あるいは一生を通じても 限られた数しかありません
そこで自分の物語を様々な目的に 使い回すことになります
たとえば朝ベッドから起きるのにも
自分に物語を語りかけます
「自分の仕事は実に重要だ 自分のやっていることは実に重要だ」
（笑）
事実かもしれませんが 重要でないときも 私はこの物語を自分に言い聞かせています
だってこの物語は効きますからね
おかげでベッドから出られます
自分をだますテクニックです
ただ この物語を変えるとなると 問題が生じます
ポイントは私がこの物語をつかみ 握りしめることで
ベッドから出られるという点です
ですから私が人生のゴタゴタの中 実際には時間の無駄でしかないことを
している時にも
私は自分をベッドから出してくれる 自分の物語に縛られているのです
私の頭の中に組み合わせや 行列計算を駆使した―
ごく複雑な物語の対応方法でもあれば 理想的なのですが
物語はそんなふうには行きません
物語として機能するためには 単純で
わかりやすく 他の人に伝えやすく 覚えやすいのが必須です
つまり物語は２つの相反する目的を担い
しばしば私たちを良からぬ方向へと導きます
かつて自分は経済学者の中では
善良なグループに属し 他の良いヤツらと手を組んで
共に悪いヤツらの企みと戦っていると 考えていました
そう思っていたのです
おそらく私は間違っていました
私が良いヤツの場合も あるかもしれませんが
ある時 とうとう気づいたのです 「おい 私は良いヤツじゃなかったぞ」と
悪意があるという意味の 悪いヤツかどうかはわかりませんが
私にとってその物語から逃れるのは 非常に困難でした
面白いことに昨今は多くの本が
認知バイアスをテーマにしていますね
『Nudge（実践 行動経済学）』に 『Sway（あなたはなぜ値札にダマされるのか？）』
『Blink（第１感）』といった 題が１語の本は
どれも私たちが いかに失敗するかを扱っています
失敗する仕組みはいろいろありますが
不思議なのは 私がその仕組みの 本質と考えるものが
こうした本の どこにも書かれていないことです
それは 私たちが物語で事を捉えすぎたり
物語にいとも簡単に 惹かれてしまうということです
なぜ本は教えてくれないのでしょう？
それはこうした本自体が物語だからです
この種の本は読めば読むほど 自分のバイアスを知ることになりますが
同時に自分の他のバイアスについて 実質的に悪化させることになります
つまりこの手の本はそれ自体が 皆さんのバイアスの一部なのです
人々はよく こうした本を お守り代わりに買うのです
「この本を買ったから 『予想どおりに不合理』にはならないぞ」
（笑）
最悪の事態を聞きたがるのに似ています
心の準備をしたり 最悪の事態から 身を守ったりするわけです
悲観論が売れる理由はこれです
しかし本を買ったら どうにかなるという思考は
より重大な誤謬かもしれません
最も危険な人物は 金融リテラシーを学んだ人だったという
例の証拠と同じようなものです
乗り出していっては 最悪の間違いを犯す人たちです
結局うまくやったのは 「自分たちには全然わからない」と
自覚していた人々です
物語について３つ目の問題は
物語を利用して私たちを操る者が いるという点です
私たちは「自分だけは広告の影響を 受けない」と考えがちですが
もちろんそうは行きません 広告は私たちにも もれなく影響します
物語から逃れられなくなっていると
商品と物語が抱き合わせになって
販売されているのに遭遇したときに
「物語が無料で付いてくる！」と
その商品を買ってしまいます
商品と物語はセットですからね
（笑）
資本主義の仕組みを考えてみれば
そこにはバイアスが存在します
車について２種類の物語を 考えてみましょう
１つ目の物語はこうです 「この車を買えば
美しく情熱的な伴侶ができ 魅惑的な人生が送れますよ」
（笑）
この手の物語を売り込んで
金銭的インセンティブを得る人は 大勢います
しかし２つ目の物語はこうです
「収入に見合うからと言って 高級車を買う必要なんてありません
普段なら仲間を見て 真似をするところですよね
そのやり方は 多くの場面で役に立ちますが
車選びに限っては トヨタを買えばいいのです」
（笑）
トヨタには良い宣伝かもしれません
しかしトヨタでさえ 高級車の方が利益率が高く
安い車からは利益が少ないのです
ですから どの種の物語を 聞くことになるかと言えば
結局 耳に入るのは 華やかで心をそそる物語の方なのです
やはり 物語を信用してはいけません
皆さんの物語への愛を利用して 皆さんを操る者がいるのです
一歩引いて こう言いましょう
「真意は何だろう？」
「語っても得にならない物語とは どんなものだろう？」
自問してみて自分の判断に 変化が生じるか確かめてください
実に単純な方法です
物語的な思考パターンから抜け出すことは 不可能ですが
どこまでを物語で考えるか その度合いを改善することや
より良い決断をすることなら可能です
たとえば今日のこの講演で 当然 疑問となってくるのは
皆さんが講演から どんなメッセージを受け取るかです
タイラー・コーエンから どんな物語を受け取りますか？
可能性の１つは探求の物語でしょう
「タイラーは使命を持ってやって来て
物語で考えることを控えよと 私たちに力説した」
この講演を語る物語として アリでしょうね
（笑）
おなじみのパターンに合いますから
覚えておけるし 他の人にも伝えやすいでしょう
「変な奴が 今日こう言ってたよ
『物語で考えちゃダメだ』 それでどうなったか聞いて」
（笑）
そうやって物語を語るわけです
（笑）
別の可能性として 再生の物語にもできるでしょう
「今までの私は 物語で考えることが多すぎた」
（笑）
「しかし私は タイラー・コーエンの話を聞き―
（笑）
物語で考えることは減ったのだ！」
これもまた覚えておきやすく
他の人に伝えやすい物語で 心にも残りやすいでしょう
または壮絶な悲劇の物語にすることも 可能です
「タイラー・コーエンという男が現れ
（笑）
物語で考えてはならぬと述べたが
彼には物語を語ることしかできず
（笑）
自分以外の人がいかに 物語的な思考をしているか語るばかりだった」
（笑）
さあ今日の講演はどれでしょう？ 探求？再生？悲劇？
３つを組み合わせたものでしょうか？
私にはわかりません それから別に私は皆さんに―
お持ちのDVDプレイヤーを燃やせとも トルストイを捨てろとも言ってませんよ
物語的な思考の根本は 人間らしさなのです
ガブリエル・ガルシア＝マルケスの自伝 『生きて、語り伝える』によると
私たちは物語の形をした記憶を使って 自分の過去の言動を理解し
自らの人生に意味を与え 他の人たちとの関係を築くのです
どれも消えてはいきませんし 消えては困るし 消すことは不可能です
しかし私はやはり経済学者ですから 考えるのはその時々に応じて
最適な判断をすることです
私たちは物語的な思考をすることを 増やすべきか減らすべきか？
物語が聞こえてきたら もっと疑うべきか？
どんな物語を疑うべきか？
先にも言いましたが疑うべき物語は 往々にして皆さんが最も好み
最も実りが多いと感じ 最もやる気になる物語ですよ
最善の選択をしたかに目を向けず 人間の行為がもたらす複雑で―
予測不可能な結果を 考慮に入れない物語です
入れてしまうと大抵の場合 物語として出来が良くないですからね
だから大成功の物語や苦闘の物語が 多いのです
悪や無知といった対抗勢力の存在があり
探求する人物 つまり旅に出る人物がいて
見知らぬ人が街へやって来ます
こういうパターンになるのですが これに引き込まれないでください
（笑）
その代わり 決断に際して
トルストイを燃やさなくてもいいですが
もう少しゴタゴタした状態を 受け入れてください
もし私が実際に旅や探求や 戦いに生きなければならないとしたら
たまったもんじゃありません
ゴタゴタし平凡で― 栄光というのはおこがましいですが
単純に自分が楽しいと思える
人生を送っちゃダメなんでしょうか？
何らかの物語に沿わなければ いけませんか？
普通に生きちゃダメですか？
ゴタゴタに対して もっと気楽に考えてください
不可知に対して もっとゆったり構えてください
知らなくて平気なことに対してですよ
こだわらない分野をいくつか選んでおけば
気にしないのは簡単です
たとえば「宗教はさっぱり」とか 「政治に疎い」とかです
ポートフォリオを組む要領で 頑固になる分野を残しておくわけです
（笑）
時に
知的で最も信頼できる人々というのは 自分の専門分野で
とんでもなく独善的で頭が固く 理不尽なものですが
「よくあんなことが信じられるな」 と思われるようなこともします
この手の人たちの頑固さは １つの分野に全て費やされてしまうので
他の事に関しては 考えが柔軟だったりするのです
ただし わからなくても平気なことが あるからと言って―
自己欺瞞や 自分の物語や柔軟性に対して
自分は本質的に理性があるなんて 思わないようにね
（笑）
認識論的にさまよい 混迷し不完全であるという考えを
頭に入れておいてください
上手くまとまる話ばかりではありませんし
皆さんは旅に出ているわけでもないのです
皆さんは複雑な成り行きで ここに存在しているのです
その理由はご存じないでしょう おそらく私にもわかりませんが
何にしろ お招きいただいて良かったです ご清聴ありがとうございました
（笑）
（拍手）
여러분께 여기서 이야기를 들려드리라고 부탁받았지만
그 대신에 제가 이야기를 의심하는 이유와
왜 이야기들이 저를 긴장시키는지 말씀드리겠습니다.
사실, 더 많은 영감을 받을수록
그이야기가 저를 더 긴장하게 만듭니다.
(웃음)
그래서 최고의 이야기는 자주 가장 까다롭습니다.
이야기에 대한 좋고 나쁜 점은 필터의 일환이라는 겁니다.
이야기는 많은 정보를 갖거나 일부는 빠뜨리고
그리고 일부는 유지하기도 합니다.
하지만 이 필터에 관한 것은 항상 같은 것을 남기게 됩니다.
항상 여러분에게는 몇 가지의 똑같은 간단한 이야기만 남게됩니다.
모든 이야기에 대한 "낯선 사람이 마을에 왔다"라고
요약할 수 있는 오래된 말이 있습니다.
크리스토퍼 부커가 쓴 책이 있는데
그 책에서 약 7가지의 이야기의 종류가 있다고 그는 주장합니다.
바로 괴물을 무찌르는 이야기, 가난뱅이가 부자가 되는 이야기,
원정 이야기, 여행과 귀환 이야기, 코미디와 비극 및 부활이 있는데요.
그 목록에 꼭 동의하지 않으셔도 됩니다만
요점은 이야기라는 관점에서 생각한다면
자기 자신에게 같은 이야기만 계속 늘어놓는 거죠.
실시된 연구에 따르면, 우리는 일부 사람들에게 부탁했습니다.
자신들의 삶을 묘사해 달라고
이 부탁을 받았을 때
흥미로운 점은 "엉망"이라고 쓴 사람은 거의 없었다는 것입니다.
(웃음)
아마 그게 가장 좋은 답이었을 것이고, 나쁜 뜻으로 드리는 말씀은 아닙니다.
"엉망"은 해방과 힘이 될 수가 있습니다.
또한, 다양한 힘을 만들어 내는 방법이 될 수도 있습니다.
하지만 사람들이 하려고 한 말은 "내 삶은 여정이다." 였습니다.
51%의 사람들은 자신의 삶을 이야기로 바꾸길 원했습니다.
11%는, "내 삶은 전쟁이다."라고 했는데, 즉, 그건 일종의 이야기겠죠.
8%는, "내 삶은 소설"이라고 했고 5%는, "내 삶은 연극"이라고 했습니다.
"내 삶은 현실 TV 쇼"라고 말한 사람은 없었던 것 같네요.
(웃음)
하지만 다시, 우리는 지금 살펴본 엉망에 질서를 부여하며
그 엉망은 같은 패턴을 보이고
무언가가 이야기의 형태일 때
우리는 자주 기억하지 않아야 할 때를 기억하곤 하죠.
여러분 중 몇 분이나
'조지 워싱턴과 체리 나무' 이야기를 알고 계시나요?
무슨 일이 일어났는지는 확실치 않죠.
폴 리비아의 이야기에서 그런 식으로 일어났는지가 확실치 않습니다.
다시 말씀드리면, 우리는 이야기에 의심을 가져 보아야 합니다.
우리는 이야기에 답하도록 생물학적으로 만들어졌습니다.
이야기에는 많은 정보가 들어있고, 사회적 힘을 가지고 있습니다.
이야기는 우리와 다른 사람을 연결합니다.
그래서 이야기는 우리가 먹는 사탕 같은 것입니다.
우리가 정치 정보를 소비하거나 소설을 읽을 때
또는 우리가 실화 책을 읽을 때, 실제로 우리는 이야기를 먹고 있는 거죠.
실화는 어떤 의미에서는 새로운 소설이겠죠.
책은 진실을 말하기도 합니다.
하지만, 모든 이야기가 같은 형식을 따릅니다.
그렇다면 이야기에 너무 의존하면 뭐가 문제가 될까요?
여러분의 삶을 이렇게 보세요.
엉망으로 보지 마시고요.
더 구체적으로, 제가 몇 가지 중요한 문제점을 말할 텐데요.
우리는 서사로 너무 많이 생각한다는 겁니다.
첫째, 서사는 너무 단순해지려는 면이 있습니다.
서사는 바로 요약하기 위한 거니까요.
단지 18분이 아니라
서사의 대부분은 한 두 문장으로 표현할 수 있어요.
여러분이 세부사항을 제거할 때
여러분의 삶에 대한 이야기이든 정치에 관한 이야기이건 간에
선악의 관점으로 이야기하려는 경향이 있습니다.
일부 이야기들은 실제로 선악의 대결인 걸 우리는 모두 알고 있습니다, 그렇죠?
하지만 제가 생각하기에 대개는
우리가 너무 선 악의 대결로 이야기하려 한다는 점입니다.
경험으로 보아
매번 선악의 대결로 이야기한다고 한 번 생각해 보세요.
기본적으로 10점이나 더 많은 지능이 줄어듭니다.
여러분이 내면의 정신적 습관으로써 이를 받아들인다면
제 생각에는, 엄청 빨리 똑똑해지는 한 가지 방법이 되겠죠.
여러분은 책을 읽을 필요도 없습니다.
선악의 대결을 이야기할 때마다
버튼을 누른다고
생각해 보세요.
여러분의 지능이 10이나 그 이상으로 낮춰지는 겁니다.
또 다른 유명한 이야기의 모음이 있는데요.
여러분이 올리버 스톤이나 마이클 무어 영화를 아신다면
영화를 만들고 "그냥 큰 사고였어"라고 말할 수는 없겠죠.
그건 아니겠죠. 함께 모함을 꾸미는 사람이 있어야 할 겁니다.
왜냐하면, 이야기에는 의도가 있기 때문입니다.
이야기란 복잡한 인간적인 제도나 자발적인 질서가 아니라
인간 행동의 산물일 뿐 인간의 디자인은 아닙니다.
아니죠. 이야기란 악당들이 모여서 모함을 꾸미는 것입니다.
그래서 여러분이 모함에 관한 이야기를 듣거나
심지어 착한 사람들이 모여서 모함을 꾸밀지라도,
마치 영화를 보는 것처럼 말인데요.
다시 말씀드리자면, 이것이 의심할 이유가 된다는 겁니다.
경험으로 보아, 여러분이 질문하실 것 같은데요.
"제가 이야기를 듣다가, 언제 특별히 의심해야 하나요?"
만일 이야기를 듣다가, "영화로 만들면 좋겠네"라고 생각할 때입니다.
(웃음)
그때 좀 더 "어라?" 하는 반응이 나와야 하고
여러분은 어쩌면 모든 게 조금은
엉망이 되지 않을까 생각해 보아야 한다는 말이죠.
또 다른 일반적인 이야기나 줄거리는
"강하게 나가야 한다" 는 주장입니다. 여러분은 많은 상황에서 듣겠죠.
은행에 강하게 나가야 해. 노조에도 강하게 나갔어야 했는데.
일부 다른 나라에 강하게 나갈 필요가 있겠죠.
일부 외국 독재자들과 협상 중인 누구에게도 마찬가지일 겁니다.
다시 말해서, 강하게 나가는 것에 반대한다는 말은 아닙니다.
가끔은 강하게 나가야 하겠죠.
우리가 나치에 강하게 나간 건 잘한 일인데요.
그러나 또 우리는 이야기에 너무 쉽고 빨리 기댑니다.
사건이 벌어지는 이유를 우리가 정확히 모를 때,
우린 남을 탓하고 말하죠 "그들에게 강하게 나가야 해!"
전임자는 강하게 나갈 생각이 없었다는 듯이
강하게 나간다는 생각은 말이죠.
저는 이 현상을 일종의 정신적 게으름으로 보는 편입니다.
여러분은 단순한 이야기를 하죠. "우린 강해져야 해,"
우리가 강하게 나갔어야 해, 우리는 강해져야 해."
보통 이런 이야기는 일종의 경고신호의 종류입니다.
이야기의 또 다른 문제는
많은 이야기를 마음에 한 번 새기고
종일, 심지어 평생 끼워 맞춘다는 겁니다.
이야기가 너무 많은 목적을 가지게 되는 꼴이죠.
예를 들어, 단지 아침에 일어나려고
여러분은 자신에게 이야기합니다.
여러분에 직장은 정말 중요하고 하는 일도 정말 중요하다고요.
(웃음)
실제 중요할지도 모르지만, 안 그럴 때도 이야기를 하죠.
근데 그거 아시나요? 그런 이야기가 통해요.
이야기는 저를 깨워주는데요.
일종의 자기기만이죠.
그러나 이야기를 바꿔야 할 때 문제는 생깁니다.
그 이야기의 취지는 제가 이야기를 기억하고 실행한다면
저를 깨워준다는 건데요.
그러니 제가 진짜로 시간을 낭비하는 짓을 하고 있을 때
엉망인 인생을 살 때
저를 깨워주는 이야기에 너무 묶이게 됩니다.
이상적으로 따지면 저는 마음에 아주 복잡한 이야기를 가지고 있어야겠죠.
있잖아요. 조합들과 계산 행렬 등등.
그런데 이야기는 그렇게 흘러가지 않아요.
이야기가 흘러가려면 단순해야 하고
이해하고 전달하기 쉬우며, 기억하기 쉬어야 합니다.
결국, 이야기는 이중적이며 반대되는 목적을 가지고 있으면서
대부분 저희를 잘못 이끌게 됩니다.
한때 저는 경제학자 소속으로
제가 착한 사람 중 하나이고 다른 착한 사람과 한편이며
악당들의 생각과 맞서 싸우는 줄 알고 있었습니다.
예전엔 그렇게 생각했었죠!
아마, 저는 틀렸던 거겠죠.
아마 저는 가끔은 착한 사람이었을 겁니다.
근데 일부 문제를 겪으며 결론을 내렸죠. "이봐, 나는 착한 사람이 아니었어."
악한 의도를 가졌다는 점에서 제가 악당인지는 모르겠지만
그런 이야기를 벗어나기란 아주 많이 힘들었습니다.
인지 편향에 관한 재미있는 한 가지는
요즘 인지 편향은 수많은 책의 주제가 된다는 거죠.
넛지, 스웨이, 블링크 책이 있는데요.
이런 한 권의 책 같은 것들이
전부 우리가 착각하는 방식들을 다루죠.
착각하는 방식도 다양한데,
하지만, 흥미로운 점은 이 책 중 하나도
저한테 가장 중요한 착각하는 방식을 다루지 않았다는 겁니다.
바로 자신한테 너무 많은 이야기를 들려준다는 것,
너무 이야기에 쉽게 넘어간다는 겁니다.
이 책들은 왜 이건 설명을 안 하는 걸까요?
이 책 자체가 모든 이야기이기 때문이겠죠.
여러분이 이런 책을 더 읽을 실수록 편견 중 일부는 배우시겠지만
기본적으로 더 나쁜 편견을 새로 만들고 있는 거겠죠.
결국, 이런 책 자체가 인지 편향의 일부라는 말이죠.
사람들은 부적처럼 이런 책을 삽니다.
마치 "난 이 책을 샀어. 난 이제부턴 예측할 수 있게 비합리적이진 않겠지."
(웃음)
마치 사람들은 최악을 듣고 싶어 하고
심리학적으로 그것에 대비하려 할 수 있겠죠.
그래서 이런 비관주의 업계가 있는 겁니다.
그러나 그런 생각으로 책을 사면 당신은 엉뚱한 곳에 가게 되죠.
아마 가장 큰 오류를 향해서요.
이건 마치 살짝 경제를 배운 사람들이
제일 위험하다는 증거와 같습니다.
그런 사람들은 나가서 최악의 실수를 저지르죠.
자기가 일자무식임을 깨달은 사람들이
끝에 가선 꽤 잘하게 됩니다.
이야기의 세 번째 문제는
외부자들이 이야기로 우리를 조종한다는 겁니다.
광고는 다른 사람한테나 통한다고 믿고 싶겠지만
물론 그런 식으로 가진 않습니다. 광고는 우리 모두한테 통합니다.
그래서 이야기에 너무 빠지게 되면
제품 파는 사람들이 나타나서는
자기 제품에 이야기를 끼워팝니다.
여러분은 "와, 공짜 이야기다!"라며
결국, 제품을 사게 되겠죠.
제품과 이야기가 함께 하니까요.
(웃음)
자본주의 작동방식을 생각해보면,
편향이 있습니다.
두 가지 자동차 이야기를 해보죠.
이야기 A "이 차를 사라."
"그럼 아름답고 낭만적인 연인, 환상적인 삶을 갖게 된다."
(웃음)
이런 이야기를 지원할 만큼
재정적 장려금을 가진 사람이 많이 있습니다.
다른 이야기는 이겁니다.
"네 수입만큼 멋진 차는 사실 필요가 없잖아."
"넌 보통 주위 사람을 보고 따라 하지."
"많은 문제에 그게 좋은 효과야."
"근데 차는 그냥 도요타를 사."
(웃음)
도요타도 장려금은 있겠지만
심지어 도요타는 고급 차의 수익이 늘고
저렴한 차의 수익은 줄고 있죠.
마지막에 듣는 이야기가 무엇인지 생각하신다면
마지막에 매력적이고 유혹적인 이야기를 듣는다고 해도
다시 말하지만 믿지 마십시오.
여러분의 사랑하는 이야기를 이용해서 조종하려는 사람들이 있습니다.
돌아가서 되뇌세요.
"무슨 메시지일까,
아무에게도 혜택이 없는 이야기는 뭘까"?
자신에게 이렇게 말하고 나서 어떠한 결정이 바뀌는지 살펴보세요.
하나의 간단한 방법입니다.
여러분은 이야기로 각하는 패턴을 벗어날 수 없습니다.
그래도 무슨 이야기에서 생각하시는 정도를 향상할 수 있으시고,
그럼 더 나은 결정이 가능하겠죠.
이 강연을 생각하시라면, 자연히 궁금해집니다.
여러분이 이 강연에서 얻어갈 건 무엇일까?
타일러 코웬에게서 무슨 이야기를 가져갈까?
여러분은 모험 이야기를 좋아할지도 모르죠.
"타일러는 모험가다."
타일러는 여기 와서 너무 이야기로 생각지 말라 했다."
이것도 여러분이 이번 강연을 두고 할 이야기일지 모르죠.
(웃음)
강연은 이미 알려진 패턴에 맞춰질 겁니다.
여러분은 이번 강연을 기억하고 다른 사람한테 말할지도 모르죠.
"이상한 남자가 와서 말하길, 이야기로 생각하지 말라더라.
이야기로 생각하지 말래. 오늘 뭔 일이 있었는지 알려줄게!"
(웃음)
그러고는 이야기하겠죠.
(웃음)
다른 가능성은 여러분이 부활을 이야기할 수도 있죠.
이렇게 말할 수 있죠. "예전엔 너무 이야기로만 생각했는데
(웃음)
타일러 코웬 강의를 들어서
(웃음)
이제 덜 이야기로 생각해!"
이것도 여러분이 기억할 서사고
여러분이 주위에 말할 서사죠. 이 이야기는 스며들게 되겠죠.
깊은 비극의 이야기로 말할 수도 있으시겠죠.
"이 타일러 코웬이 와서는
(웃음)
이야기로 생각하지 말라고 했어.
근데 그도 이야기로 말할 수밖에 없었어.
(웃음)
다른 사람들이 너무 이야기로 생각한다고 설명하면서 말이야."
(웃음)
자, 오늘은 무슨 이야기일까요? 모험? 부활? 비극처럼 될까요?
셋을 조금씩 섞은 걸까요?
전 잘 모르겠습니다. 제가 여기 온 이유는
DVD 재생기를 태우거나 톨스토이를 버리라는 게 아닙니다.
인간은 기본적으로 이야기로 생각합니다.
가브리엘 가르시아 마르케스가 "이야기하기 위해 산다"라는 자서전을 썼죠.
거기서 사람은 행동을 설명하고,
삶의 의미를 찾고, 타인과 연결하려 이야기로 기억한다고 말했습니다.
이런 이야기는 사라지지 않을 거고 사라질 필요도 가능성도 없습니다.
그렇지만, 경제학자로서 전 이익으로 삶을 봅니다.
추가 결정으로도 보고요.
이야기로 더 생각해야 하나? 이야기로 덜 생각해야 하나?
이야기를 듣고 나면 더 의심해야 할까요?
어떤 이야기를 의심해야 할까요?
여러분이 제일 좋아하고,
여러분께 가장 보람과 영감을 주는 건 대부분 이야기입니다.
이야기는 기회비용에 집중하지 않죠.
복잡하고 의도하지 않은 인간 행동의 인과에도요.
그런 이야기는 매우 자주 좋은 이야기가 못 되니까요.
이야기는 거의 승리와 싸움 이야기
악하거나 무식한 상대편이 있습니다.
누군가 모험을 떠나고 누군가 항해를 떠나고,
이방인이 마을에 오죠.
이들이 여러분의 범주들입니다. 여기에 너무 행복해하지 마세요.
(웃음)
그런 이야기 대신
이익을 남기세요 톨스토이 태우라는 말이 아녜요.
살짝 더 엉망이 되세요.
저보고 그런 여행, 모험, 싸움을 하며 살라면
너무 부담스럽습니다!
신이시여, 이건 마치 그냥 제 삶을 살면서
엉망이고 평범하고 이 단어는 망설여지지만, 영광스럽게
그러나 재밌게 살면 안 되나요?
이런 서사를 정말 따라야 하나요?
그냥 살면 안 되나요?
그러니 엉망에 조금 편해지세요.
불가지론에 조금 편해지시고,
여러분 기분이 좋아지는 의미에서요.
불가지론자가 되어 기분이 좋아지는
몇몇 분야를 고르긴 쉽습니다.
"난 종교나 정치에 불가지론자야" 처럼요.
이것도 다른 쪽으로 독단적일 일종의 운동 목록이겠지요?
(웃음)
가끔은
제일 지적으로 믿음직한 사람이 어떤 한 분야를 고르더니
거기에 완전히 독단해서 불합리하게 완고해지면,
이런 생각이 들죠. "어떻게 그런 걸 믿지?"
그런데 그게 고집을 빨아들여서
다른 주제들에 대해선, 그들은 꽤 융통성 있죠.
그러니 함정에 빠지지 마세요. 여러분이 몇몇엔 불가지론자라도
여러분의 자기기만, 이야기, 융통성에
기본적으로 합리적이라는 함정이요.
(웃음)
떠다닌다고 생각하세요. 인식론적인 떠다님이요.
또 엉망과 불완전함
모든 걸 깔끔하게 매듭지을 수는 없죠.
또 실제 여러분은 여행하지 않습니다.
엉망인 이유로 여러분은 여기 왔습니다.
그게 뭔지 여러분이나 저는 아마 모르겠지만
아무튼 초대받아 기쁘고 강연을 들어주셔서 감사합니다.
(웃음)
(박수)
Mani uzaicināja atnākt un pastāstīt jums stāstus,
bet tā vietā es gribētu jums pastāstīt, kāpēc uz stāstiem raugos ar aizdomām,
kāpēc stāsti mani dara nervozu.
Patiesībā bieži vien jo vairāk kāds stāsts mani iedvesmo,
jo nervozāks es kļūstu.
(Smiekli)
Vislabākie stāsti bieži vien ir visviltīgākie.
Stāstu labā un sliktā īpašība ir tā, ka tie ir sava veida filtri.
Tie ņem daudz informācijas, daļu no tās atstāj ārpusē,
un daļu patur.
Taču lieta tāda, ka šis filtrs vienmēr patur vienu un to pašu.
Mums vienmēr tiek šie daži vienkāršie stāsti.
Ir veca paruna, ka gandrīz katrs stāsts ir aprakstāms vārdiem
„pilsētā ieradās kāds svešinieks”.
Kristoferam Bukeram ir grāmata,
kurā viņš apgalvo, ka pastāv tikai septiņi stāstu veidi.
Ir „briesmonis”, „no nabadzības līdz pārticībai”, „meklējumi”,
„ceļojums un atgriešanās”, „komēdija”, „traģēdija”, „atdzimšana”.
Nav obligāti jāpiekrīt tieši šim dalījumam,
taču galvenā doma ir šāda –
ja domājam stāstos, tad atkal un atkal stāstām sev vienu un to pašu.
Tika veikts pētījums, kurā cilvēkiem jautājām –
cilvēki tika lūgti aprakstīt savu dzīvi.
Interesanti, ka, lūgti aprakstīt savu dzīvi,
bija ļoti maz to, kuri sacīja – juceklis.
(Smiekli)
Tā, iespējams, ir vislabākā atbilde, es to nedomāju sliktā nozīmē.
Juceklis var atbrīvot, juceklis var dot spēkus,
juceklis var būt veids, kā izmantot dažādas spējas.
Taču cilvēki gribēja sacīt: „Mana dzīve ir ceļojums.”
51% vēlējās pārvērst savu dzīvi stāstā.
11% teica: „Mana dzīve ir cīņa.” Arī tas ir sava veida stāsts.
8% sacīja: „Mana dzīve ir romāns.” 5% teica: „Mana dzīve ir luga.”
Manuprāt, neviens neteica: „Mana dzīve ir realitātes šovs.”
(Smiekli)
Taču mēs atkal mēģinām uztiept kārtību juceklim, ko redzam,
vienos un tajos pašos veidos,
un lieta tāda, ka, ja kaut kas ir pieņēmis stāsta formu,
mēs bieži to atceramies – kaut gan nevajadzētu.
Cik daudzi no jums zina stāstu
par Džordžu Vašingtonu un ķiršu koku?
Nav skaidri zināms, ka notika tieši tas.
Pola Revēra stāsts – nav skaidri zināms, ka notika tieši tā.
Tāpēc saku vēlreiz – mums jāuzmanās no stāstiem.
Mēs esam bioloģiski ieprogrammēti reaģēt uz tiem.
Tajos ir daudz informācijas. Tiem piemīt sociālais spēks.
Tie mūs vieno ar citiem cilvēkiem.
Tie ir kā konfekte, ko mums iebaro,
kad patērējam politisko informāciju, kad lasām romānus.
Kad lasām dokumentālo literatūru, mums patiesībā iebaro stāstus.
Dokumentālā literatūra savā ziņā ir jaunā daiļliteratūra.
Var gadīties, ka grāmatā stāstīts par patiesām lietām,
taču it viss atkal pieņem šo pašu stāstu formu.
Kādas problēmas izraisa pārlieku liela paļaušanās uz stāstiem?
Mēs savu dzīvi skatām šādi,
tā vietā lai ieraudzītu jucekli, kāds tas ir vai kādam tam vajadzētu būt.
Taču konkrētāk es domāju dažas būtiskas problēmas, kas rodas,
kad pārlieku aizraujamies ar domāšanu stāstījumos.
Pirmkārt, stāstījumiem ir tendence būt pārāk vienkāršiem,
jo stāstījuma mērķis ir novienkāršot.
Ne tikai uz 18 minūtēm –
lielāko daļu stāstījumu var pasniegt vienā vai divos teikumos.
Kad aizmirstam par detaļām,
mēs tiecamies stāstīt stāstus „labais pret ļauno” izteiksmē,
vienalga, vai tas būtu stāsts par mūsu pašu dzīvi vai politiku.
Es zinu, ka dažreiz patiešām ir „labais pret ļauno”,
mēs visi to zinām, vai ne?
Taču kopumā, manuprāt,
mēs pārlieku tiecamies stāstīt šo „labais pret ļauno” stāstu.
Vienkāršs zelta likums – vienkārši iedomājieties, ka ikreiz,
kad stāstāt sev kādu „labais pret ļauno” stāstu,
jūs samazināt savu intelekta koeficientu par 10 vai vairāk punktiem.
Ja vien tas kļūtu par tādu kā iekšējo prāta ieradumu,
tas, manuprāt, būtu viens veids, kā visai ātri kļūt gudrākam.
Nav jālasa nekādas grāmatas.
Vienkārši iztēlojieties, ka nospiežat pogu
ikreiz, kad stāstāt „labais pret ļauno” stāstu,
un, šo pogu nospiežot,
samazināt savu intelekta koeficientu par 10 vai vairāk punktiem.
Vēl viens populārs stāstu kopums –
ja zināt Olivera Stouna vai Maikla Mūra filmas,
nav iespējams uztaisīt filmu un teikt: „Tas viss bija viens liels negadījums.”
Nē, tur ir jābūt sazvērestībai, cilvēkiem, kas kopā slepus perina plānus,
jo stāstā ir runa par nolūku.
Stāstā nav runa par spontānu kārtību vai sarežģītām cilvēces institūcijām,
kas ir cilvēku rīcības, taču ne cilvēku dizaina rezultāts.
Nē, stāstā ir runa par ļauniem cilvēkiem, kas slepus perina plānus.
Tāpēc, ja dzirdat stāstus par slepenām sazvērestībām
vai pat stāstus par labiem cilvēkiem, ko kopā kaldina plānus,
gluži kā skatoties filmas,
tas ir iemesls būt uzmanīgiem.
Labs zelta likums, ja jautājat:
„Kādu stāstu dzirdot, man vajadzētu būt īpaši uzmanīgam?”
Ja dzirdat stāstu un nodomājat: „O! No šitā gan iznāktu laba filma!”
(Smiekli)
Tad arī vajadzētu ieslēgties „o-ou” reakcijai,
un jums vajadzētu sākt domāt
par to, kā tas viss varbūt mazliet vairāk līdzinās juceklim.
Vēl viens izplatīts stāsts vai sižets
ir apgalvojums, ka mums „jārīkojas stingrāk”.
Tas dzirdams tik daudz dažādos kontekstos.
Mums jārīkojas stingrāk ar bankām.
Mums bija jābūt stingrākiem ar arodbiedrībām.
Mums jārīkojas stingrāk ar kādu citu valsti,
kādu ārvalstu diktatoru, kādu, ar ko vedam pārrunas.
Doma nav vērsties pret stingrību.
Reizēm mums ir jārīkojas stingrāk.
Tas, ka rīkojāmies stingrāk ar nacistiem, bija labi.
Taču tas ir stāsts, kuram mēs ļaujamies pārlieku viegli un pārlieku ātri.
Kad īsti nezinām, kāpēc kaut kas ir noticis,
mēs vainojam kādu citu un sakām: „Mums ar viņiem jākļūst stingrākiem!”
Varētu domāt, ka agrāk tas nevienam nebija ienācis prātā,
šī doma par stingrāku rīcību.
Es to parasti uzskatu par sava veida prāta slinkumu.
Tas ir tāds vienkāršs stāsts: „Mums jārīkojas stingrāk,
mums vajadzēja rīkoties stingrāk vai būs jārīkojas stingrāk.”
Tas parasti ir sava veida brīdinājuma signāls.
Vēl viena problēma ar stāstiem ir tā,
ka vienlaicīgi varam paturēt prātā vien zināmu daudzumu stāstu,
tāpat arī dienas vai pat visas dzīves laikā.
Tā nu šie stāsti kalpo pārāk daudziem mērķiem.
Piemēram, lai rītos tiktu ārā no gultas,
jūs stāstāt sev stāstu,
ka jūsu darbs ir patiešām svarīgs, tas, ko darāt, ir patiešām svarīgi,
(Smiekli)
un varbūt tā arī ir, taču mēs sev stāstām šo stāstu pat tad, ja tā nav.
Un ziniet ko? Tas strādā.
Tas izdabū mani ārā no gultas.
Tas ir sava veida pašapmāns,
taču problēma parādās brīdī, kad šis stāsts ir jāmaina.
Visa stāsta būtība ir tā, ka varu tam pieķerties un pie tā turēties,
un tas palīdz man tikt ārā no gultas.
Tāpēc tad, ja daru ko tādu, kas patiesībā ir tikai laika šķiešana,
– šajā dzīves juceklī –
es esmu pārāk sapinies savā stāstā, kas palīdz man tikt ārā no gultas.
Ideālā gadījumā man prātā vajadzētu būt kādai ļoti sarežģītai stāstu kartei,
ar visādām kombinācijām, skaitļošanas matricai un tamlīdzīgi,
taču tā ar stāstiem nenotiek.
Lai stāsti nostrādātu, tiem jābūt vienkāršiem,
viegli uztveramiem, viegli pastāstāmiem, tos jāspēj viegli atcerēties.
Stāsti kalpos dažādiem un konfliktējošiem mērķiem,
un ļoti bieži tie mūs novedīs no ceļa.
Es savulaik domāju, ka ekonomistu vidū
es biju viens labajiem, apvienojies ar citiem labajiem,
un ka mēs cīnījāmies pret slikto idejām.
Es tiešām tā domāju!
Un, iespējams, kļūdījos.
Varbūt reizēm esmu viens no labajiem,
taču citos jautājumos es beidzot sapratu: „Eu, es nebiju viens no labajiem.”
Nedomāju, ka es biju sliktais tādā ziņā, ka man bija ļauni nolūki,
taču man bija ļoti grūti tikt galā ar šo stāstu.
Interesanti, ka mūsdienās aizspriedumi, izziņas aizspriedumi
ir kļuvuši par tik daudzu grāmatu tēmu.
Ir Pamudinājums, Ieaijāšana,
Acumirklis – šīs vienvārda grāmatas
kas visas stāsta par veidiem, kā mēs lietas salaižam grīstē,
un šo veidu ir tik daudz.
Taču man šķiet interesanti, ka neviena no grāmatām
nerunā par, manuprāt, vienīgo, galveno un vissvarīgāko veidu,
kā salaižam lietas grīstē,
proti, par to, ka mēs stāstām sev pārāk daudz stāstu
vai arī pārlieku viegli tiem ļaujamies.
Kāpēc šīs grāmatas par to nerunā?
Tāpēc ka šīs grāmatas pašas ir vieni vienīgi aizspriedumi.
Jo vairāk šādu grāmatu lasām, jo vairāk uzzinām par saviem aizspriedumiem,
taču dažus citus padarām ievērojami lielākus.
Šīs grāmatas pašas par sevi ir izziņas aizspriedumu daļa.
Bieži cilvēki tās pērk kā sava veida talismanus:
„Es nopirku šo grāmatu. Es nebūšu „Paredzami iracionāls”.”
(Smiekli)
It kā cilvēki gribētu dzirdēt visļaunāko,
lai varētu tam psiholoģiski sagatavoties vai aizstāvēties.
Tieši tāpēc pesimismam ir tāds noiets.
Taču domāt, ka līdzēs grāmatas nopirkšana
ir, iespējams, vēl lielāka kļūda.
Gluži kā pierādījumi, kas norāda, ka visbīstamākie cilvēki ir tie,
kuri ir apguvuši kaut ko no finansēm.
Viņi ir tie, kas sastrādā vislielākās kļūdas.
Un tie ir cilvēki, kas saprot, ka neko nezina,
kam galu galā iet visai labi.
Trešā problēma ar stāstiem ir tā,
ka citi mūs manipulē, izmantojot stāstus.
Mums visiem tīk domāt, ka reklāma nostrādā tikai uz pārējiem,
bet tā, protams, nav — reklāma ietekmē mūs visus.
Ja esat pārāk pieķēries stāstiem,
tad, parādoties cilvēkiem, kas mēģina kaut ko pārdot,
viņi apvienos savu preci ar stāstu.
Jums šķiet: „O, stāsts par brīvu!”
Un jūs šo preci nopērkat,
jo prece un stāsts nāk kopā.
(Smiekli)
Ja domājam par to, kā strādā kapitālisms,
arī tur ir šāds aizspriedums.
Apdomāsim divu veidu stāstus par automašīnām.
Stāsts A ir: „Nopērc šo auto,
un tev būs skaistas, romantiskas attiecības un aizraujoša dzīve.”
(Smiekli)
Ir ļoti daudz cilvēku,
kuru finansiālajās interesēs ir popularizēt šo stāstu.
Taču pieņemsim, ka otra alternatīva ir:
„Tev patiesībā nevajag tik glaunu auto, kā norāda tavi ienākumi.
Parasti tu skaties, ko dara tavi biedri un atdarini viņus.
Bieži vien tas ir labs paņēmiens,
taču, ja runa ir par auto, vienkārši pērc Toyota.”
(Smiekli)
Varbūt Toyota iegūst arī šajā gadījumā,
taču pat Toyota nopelna vairāk naudas ar savām luksus automašīnām
un mazāk – ar lētākajām.
Ja padomājam, kādus stāstus mēs dzirdam,
mēs dzirdam glamūra stāstus, valdzinošos stāstus.
Un es saku jums vēlreiz – neticiet tiem!
Ir cilvēki, kas izmanto jūsu mīlestību pret stāstiem, lai ar jums manipulētu.
Apstājieties, apdomājiet:
„Kuri ir tie vēstījumi un tie stāsti, kurus neviens nav ieinteresēts stāstīt?”
Sāciet sev stāstīt tos un paskatieties, vai kāds no jūsu lēmumiem mainās.
Tas ir viens vienkāršs veids.
Mēs nekad nevarēsim pārstāt domāt stāstos,
taču mēs varam uzlabot to, cik lielā mērā mēs šādi domājam,
un pieņemt labākus lēmumus.
Domājot par šo runu, es, protams, prātoju,
ko jūs no šīs runas paņemsiet sev.
Kādu stāstu atcerēsieties no Tailera Kauena?
Viens no tiem varētu līdzināties meklējumu stāstam.
„Tailers bija vīrs meklējumos.
Tailers ieradās un teica mums nedomāt tik daudz stāstos.”
Tas varētu būt stāsts, ko pastāstīt par šo runu.
(Smiekli)
Tas atbilstu visai labi pazīstamam modelim.
Jūs to, iespējams, atcerētos. Jūs varētu to pastāstīt citiem.
„Ieradās viens dīvains puisis un teica: „Nedomājiet tik daudz stāstos!”
Es jums pastāstīšu, kas šodien notika!
Un jūs izstāstāt savu stāstu.
(Smiekli)
Vēl viena iespēja ir pastāstīt atdzimšanas stāstu.
Jūs varētu teikt: „Agrāk es pārāk daudz domāju stāstos,
(Smiekli)
bet tad es noklausījos Taileru Kauenu,
(Smiekli)
un tagad es mazāk domāju stāstos!”
Arī tas ir vienkāršs stāstījums, ko atcerēsieties,
ko varēsiet pastāstīt citiem cilvēkiem, un arī tas, iespējams, paliks prātā.
Jūs varētu pastāstīt arī ļoti traģisku stāstu.
„Ieradās tāds Tailers Kovens,
(Smiekli)
un viņš teica, lai nedomājam stāstos,
bet viņš tik vien kā stāstīja stāstus
(Smiekli)
par to, kā citi cilvēki pārlieku daudz domā stāstos.”
(Smiekli)
Kurš tad galu galā tas būs? Meklējumi, atdzimšana, traģēdija?
Vai varbūt šo triju apvienojums?
Es tiešām nezinu, un mans mērķis nav aicināt jūs
sadedzināt savu DVD atskaņotāju un izmest savu Tolstoju.
Domāt stāstos ir absolūti cilvēciski.
Savos memuāros „Dzīvot, lai izstāstītu” Gabriels Garsija Markess raksta,
ka stāstos mēs izmantojam atmiņu, lai piešķirtu jēgu izdarītajam,
lai piešķirtu jēgu savām dzīvēm, lai izveidotu saikni ar citiem cilvēkiem.
Nekas no tā nepazudīs, nedrīkst un nevar pazust.
Taču kā ekonomists es domāju par ieguvumu
par šo papildu lēmumu.
Vai domāt stāstos mums vajadzētu vairāk vai mazāk?
Vai, dzirdot stāstus, mums būtu jābūt uzmanīgākiem?
Un no kādiem kādiem stāstiem mums vajadzētu uzmanīties?
Ka es jums saku, tie bieži vien ir stāsti, kas mums patīk visvairāk,
kas mūs visvairāk apmierina, kas šķiet visiedvesmojošākie.
Stāsti, kas nepievērš uzmanību alternatīvajām izmaksām
vai sarežgītajām, neplānotajām cilvēku rīcības sekām,
jo no tā ļoti bieži neiznāk labs stāsts.
Tāpēc stāsti bieži vien runā par triumfu, par cīņu,
tajos ir pretēji spēki, kuri ir vai nu ļauni, vai nezinoši,
tajos ir cilvēks meklējumos, kāds, kurš ceļo,
un svešinieks, kas ierodas pilsētā.
Un tās ir šīs kategorijas, taču neļaujiet tām darīt jūs pārāk laimīgus.
(Smiekli)
Alternatīva
– vēlreiz atkārtoju, nededzinot Tolstoju –
ir vienkārši būt mazliet juceklīgākiem.
Ja man patiešām būt jāizdzīvo tie ceļojumi un meklējumi, un cīņas,
tas būtu tik nomācoši!
Ak kungs, vai es vienkārši nevaru dzīvot savu dzīvi
tās juceklīgajā, parastajā – es baidos lietot vārdu „krāšņumā”,
bet man tā šķiet aizraujoša?
Vai man tiešām jāseko kaut kādam stāstījumam?
Vai es nevaru vienkārši dzīvot?
Tāpēc jūtieties ērtāk juceklī.
Jūtieties ērtāk, esot agnostiski,
un ar to es domāju lietas, kas liek jums justies labi.
Ir tik viegli izvēlēties dažas jomas, kurās būt agnostiķim,
un tad justies apmierinātam,
piemēram: „Es esmu agnostiķis reliģijā vai politikā.”
Tas ir tāds investīciju portfeļa gājiens,
lai paustu lielāku dogmatismu citviet, vai ne?
(Smiekli)
Reizēm
tieši intelektuāli viscienījamākie cilvēki ir tie, kas izvēlas vienu jomu
un ir tajā pilnīgi dogmatiski, tik stūrgalvīgi nesaprātīgi,
ka domājat: „Kā gan viņi vispār spēj kam tādam ticēt?”
Bet tas uzsūc visu viņu stūrgalvību,
un tad citās jomās, viņi var būt visai brīvi no aizspriedumiem.
Neiekrītiet šajās lamatās, domājot, ka, ja reiz esat agnostiski kādā jomā,
tad spējat viscaur saprātīgi spriest
par savu pašapmānu, stāstiem un brīvību no aizspriedumiem.
(Smiekli)
Apdomājiet šo nenoteiktību, šo epistemoloģisko nenoteiktību,
jucekli un nepabeigtību,
un to, ka visu nav iespējams glīti pārsiet ar lentīti,
un to, ka jūs te neesat nekādā ceļojumā.
Jūs esat šeit kāda neskaidra iemesla vai iemeslu dēļ,
un varbūt jūs nezināt šo iemeslu, un varbūt es nezinu šo iemeslu,
bet lai vai kā, man prieks, ka mani uzaicināja,
un paldies visiem par klausīšanos.
(Smiekli) (Aplausi)
Poproszono mnie o przyjście tutaj i opowiedzenie wam historii,
zamiast tego, chciałbym wam powiedzieć, dlaczego jestem wobec nich sceptyczny,
dlaczego mnie niepokoją.
Szczerze mówiąc, im bardziej opowieść zdaje się inspirująca,
tym większy czuję niepokój.
(Śmiech)
Najlepsze bywają najbardziej zdradzieckie.
Dobrą i złą stroną opowieści jest to, że są swego rodzaju filtrem.
Obejmują dużo informacji, część pomijają,
a część zachowują.
Filtr ten jednak zawsze zostawia te same rzeczy.
Zostają nam zawsze te same, proste historie.
Jest takie stare porzekadło,
że praktycznie każdą historię można zawrzeć w zdaniu:
"obcy przybywa do miasta".
W jednej ze swoich książek Christopher Booker twierdzi,
że jest tylko siedem rodzajów opowieści.
Potwór, "z nędzy do pieniędzy",
misja, podróż i powrót, komedia, tragedia i odrodzenie.
Nie trzeba się zgadzać z tą listą,
ale rzecz w tym, że myśląc w kategoriach opowieści,
powtarzasz sobie w kółko te same rzeczy.
Poprosiliśmy badanych,
żeby opisali swoje życie.
Opowiadając o życiu,
zaskakująco rzadko używali słowa "bałagan".
(Śmiech)
To chyba najlepsza odpowiedź, nie mówię tego negatywnie.
(Śmiech)
"Bałagan" może wyzwalać, "bałagan" może dawać siłę,
"bałagan" może być sposobem na czerpanie siły z różnych źródeł.
Ludzie woleli jednak mówić: "Moje życie to podróż".
51% chciało, by ich życie zamieniono w opowieść.
11% stwierdziło: "Moje życie to bitwa", kolejny rodzaj opowieści.
8% powiedziało: "Moje życie to książka". Dla 5% "Życie jest sztuką".
Nikt chyba nie powiedział: "Moje życie to Reality TV".
(Śmiech)
Ale to wciąż narzucanie porządku w istniejącym bałaganie,
które przyjmuje te same wzorce,
a jeśli coś jest w formie opowieści,
często zapamiętujemy nie to, co trzeba.
Ile z was zna opowieść
o Jerzym Waszyngtonie i drzewie wiśniowym?
Nie wiadomo, czy tak to właśnie wyglądało.
Tak samo opowieść o Paulu Revere, też nie wiadomo, czy tak było.
Dlatego trzeba zachować podejrzliwość wobec opowieści.
Jesteśmy zaprogramowani biologicznie, aby na nie reagować.
Zawierają informację. Mają duże znaczenie społeczne.
Pomagają tworzyć więzi z innymi ludźmi.
Są więc jak cukierek, który dostajemy
słuchając wiadomości politycznych, czytając beletrystykę.
Nawet czytając literaturę faktu, jesteśmy karmieni opowieściami.
Literatura faktu jest współczesną fikcją.
Książka może traktować o rzeczach autentycznych,
ale i tak przyjmuje formę tych samych opowieści.
Czemu zbytnie zaufanie do opowieści to problem?
Postrzegasz życie przez ich pryzmat,
zamiast widzieć bałagan, którym powinno być.
Widzę jednak kilka ważnych problemów,
gdy przykładamy zbyt dużą wagę do narracji.
Po pierwsze, narracja często jest upraszczana,
jej celem jest obieranie z treści,
nie tylko ograniczenie do 18 minut,
ale większość opowieści można zawrzeć w zdaniu lub dwóch.
Jeśli usuniesz detale,
zaczynasz opowiadać historię w kategoriach dobro kontra zło,
bez względu na to, czy to historia twojego życia czy polityka.
Wiadomo, że część rzeczy ma charakter "dobro kontra zło".
Myślę jednak, że generalnie
zbytnio skłaniamy się do takiej narracji.
Warto przyjąć zasadę,
że przy każdej opowieści typu "dobro kontra zło",
IQ spada wam o 10 lub więcej punktów.
Przyswojenie takiej zasady to, moim zdaniem,
dobry sposób, żeby szybko zmądrzeć.
Nie trzeba czytać książek.
Wyobraźcie sobie wciskanie guzika
przy każdej opowieści typu "dobro kontra zło".
Za każdym naciśnięciem
IQ obniża się wam o 10 lub więcej punktów.
Inną popularną kategorią opowieści...
Jeśli znacie filmy Olivera Stone'a, czy Michaela Moore'a,
nie można po zrobieniu filmu powiedzieć: "To był jeden wielki zbieg okoliczności".
Musi to być konspiracja, spisek,
bo w opowieści jest zawarta intencja.
Opowieść nie mówi o przypadkach, czy złożonych układach międzyludzkich,
które są wynikiem ludzkich działań, niekoniecznie zamierzonych.
Nie, opowieść jest o złych spiskowcach.
Jeśli słyszycie historie o intrygach,
czy nawet o dobrych ludziach planujących coś razem,
jak podczas oglądania filmów,
należy być podejrzliwym.
Warto zadać pytanie:
"W którym miejscu historii trzeba zachować szczególną czujność?".
Jeśli słyszysz historię i myślisz: "Byłby z tego świetny film!".
(Śmiech)
Powinna się włączyć czerwona lampka
i trzeba zacząć myśleć w kategoriach
bałaganu, którym to wszystko pewnie jest.
Inną typową fabułą jest stwierdzenie, że trzeba przestać pobłażać.
Słychać to przy różnych okazjach.
Trzeba przestać pobłażać bankom.
Trzeba przestać pobłażać związkom zawodowym.
Trzeba przestać pobłażać jakiemuś krajowi,
obcemu dyktatorowi; komuś, z kim negocjujemy.
Powtarzam: nie jestem temu przeciwny.
Czasem trzeba działać stanowczo.
Dobrze, że postąpiliśmy stanowczo z nazistami.
Ale wciąż zbyt łatwo i szybko ulegamy tej narracji.
Gdy nie wiemy, dlaczego coś się stało,
szukamy winnych i mówimy: "Trzeba się za nich wziąć".
Jakby nikt wcześniej nie wpadł na to,
żeby się za nich wziąć.
Dla mnie jest to swego rodzaju umysłowe lenistwo.
To bardzo prosta historia: "Trzeba się za nich wziąć,
trzeba się było za nich wziąć, trzeba się będzie za nich wziąć".
Jest to zazwyczaj sygnał ostrzegawczy.
Innym problemem opowieści jest to,
że nie da się zapamiętać wszystkiego,
co wydarzyło się w ciągu dnia, czy nawet całego życia.
Opowieści spełniają zbyt wiele ról.
Nawet po to, żeby wstać rano z łóżka,
opowiadasz sobie historię,
jak to masz bardzo ważną pracę, a to, co robisz, jest istotne.
(Śmiech)
Może jest,
ale opowiadam sobie tę historię, nawet jeśli to nieprawda.
I wiecie co? To działa.
Wyciąga mnie z łóżka.
To rodzaj samooszustwa.
Problem pojawia się, gdy muszę zmienić narrację.
Istotą opowieści jest to, że łapię się jej,
a ona wyciąga mnie z łóżka.
Jeśli więc faktycznie marnuję tylko czas
w moim bezładnym życiu,
jestem zbyt przywiązany do historii, która wyciąga mnie z łóżka
i lepiej mieć w głowie skomplikowany plan opowieści,
taki z mnóstwem kombinatoryki i matrycami obliczeniowymi.
Ale historie tak nie działają.
Aby spełniać swoje zadanie, muszą być proste,
łatwe do zrozumienia, opowiedzenia i zapamiętania.
Spełniają więc podwójną, wykluczającą się rolę,
i często nas zwodzą.
Kiedyś myślałem, że jako ekonomista
jetem w obozie tych szlachetnych, i że razem z innymi szlachetnymi
zwalczamy pomysły złoczyńców.
Kiedyś tak uważałem!
Pewnie byłem w błędzie.
Czasem może jestem tym dobry,
ale w niektórych sprawach zrozumiałem, że nie gram szlachetnej roli.
Nie uważam się za złoczyńcę w kontekście złych intencji,
ale ciężko było mi to umotywować.
Co ciekawe, o uprzedzeniach poznawczych
pisze się teraz mnóstwo książek.
Są książki "Impuls", "Sway", "Błysk!",
jednowyrazowe tytuły,
wszystkie o tym, jak nawalamy.
Można to robić na tyle sposobów,
ale, co ciekawe, żadna książka nie określa jasno tego,
co, według mnie, jest centralnym, najważniejszym powodem nawalania,
a jest nim opowiadanie sobie zbyt wielu historii
albo zbyt łatwe im uleganie.
Czemu te książki nie mówią nam tego?
Ponieważ one też są o opowieściach.
Dużo czytając, uczycie się o jednych uprzedzeniach,
ale jednocześnie umacniacie inne.
Dlatego książki są częścią waszego uprzedzenia poznawczego.
Ludzie często kupują książki, jakby były talizmanem.
"Mam książkę. Nie będę 'Przewidywalnie irracjonalny'".
(Śmiech)
Tak jakby ludzie chcieli słyszeć najgorsze,
aby móc się na to przygotować albo przed tym bronić.
Stąd popyt na pesymizm.
Jednak przekonanie, że kupno książki coś daje,
jest chyba największym błędem logicznym.
Dowody wskazują, że najniebezpieczniejsi są ci,
którzy znają podstawy finansowe.
To oni popełniają najgorsze błędy.
Z kolei ci, którzy zdają sobie sprawę, że nic nie wiedzą,
przeważnie osiągają sukces.
Trzeci problem z opowieściami polega na tym,
że pozwalają nami manipulować z zewnątrz,
choć wydaje się nam, że reklamy działają tylko na innych,
ale oczywiście reklamy działają na wszystkich.
Jeśli opowieści ciągną was zbyt mocno,
to sprzedający
opakuje swój produkt w opowieść.
Pomyślicie: "O, darmowa opowieść!".
I koniec końców kupicie produkt,
bo szedł w parze z opowieścią.
(Śmiech)
Gdy rozważamy, jak działa kapitalizm,
widać uprzedzenie.
Weźmy pod uwagę dwie historie związane z samochodami.
Opowieść A: "Kup ten samochód,
zapewni ci on pięknych partnerów i ciekawe życie".
(Śmiech)
Jest wiele osób,
którym dobrze zarabiają na promowaniu tej opowieści.
Ale przyjmijmy, że jest alternatywa:
"Właściwie to nie potrzebujesz samochodu na miarę swoich zarobków.
Z reguły patrzysz na otoczenie i robisz to, co wszyscy.
To niezły sposób na wiele problemów,
ale jeśli chodzi o samochody, zwyczajnie kup Toyotę".
(Śmiech)
Toyocie mogłoby na tym zależeć,
ale nawet oni zarabiają więcej na sprzedaży samochodów luksusowych,
a mniej na sprzedaży tych tańszych.
Jak się zastanowić, to słyszmy zwykle
historie czarujące, kuszące.
Powtarzam po raz kolejny: nie wierzcie im.
Wasze zamiłowanie do historii pozwala wami manipulować.
Lepiej zrobić krok w tył i zapytać: "O co tu chodzi?
Która historia się nikomu nie opłaca?".
Zacznij je sobie opowiadać i zobacz, czy nie zmienisz decyzji.
To proste.
Nigdy nie przestaniesz myśleć w kategorii opowieści,
ale możesz robić to w mniejszym stopniu
i podjąć parę lepszych decyzji.
Kiedy myślę o tej prelekcji, zastanawiam się oczywiście,
co z niej wyniesiecie?
Jaką historię przedstawił wam Tyler Cowen?
Może to opowieść o misji.
"Tyler był człowiekiem z misją.
Kazał nam przestać myśleć
w kategoriach opowieści".
Można tak opowiedzieć o tej prelekcji.
(Śmiech)
Wpisałoby się to w dobrze znane wzorce.
Łatwo zapamiętać. Można opowiedzieć innym.
"Ten dziwak mówił, żeby nie myśleć w kategoriach opowieści.
Posłuchaj tylko, co się dzisiaj stało!'".
(Śmiech)
I można zacząć opowiadać.
(Śmiech)
Można też zrobić z tego opowieść o odrodzeniu.
Można mówić: "Kiedyś zbyt mną kierowały opowieści,
(Śmiech)
ale usłyszałem Tylera Cowena
(Śmiech)
i teraz myślę mniej w kategoriach opowieści".
Taką narrację też da się zapamiętać,
opowiedzieć innym, może nawet chwyci.
Może też być z tego historia tragiczna.
"Taki koleś, Tyler Cowen,
(Śmiech)
powiedział, żebyśmy nie myśleli w kategoriach opowieści,
ale sam w kółko opowiadał,
(Śmiech)
jak to inni ludzie myślą w kategoriach opowieści".
(Śmiech)
Co więc dziś będzie? Misja, odrodzenie, tragedia?
Może ich kombinacja.
Nie jestem pewny i nie jestem tu, żeby wam nakazać
spalenie odtwarzacza DVD i wyrzucenie Tołstoja.
Myślenie w kategoriach opowieści jest fundamentem człowieczeństwa.
W "Żyjcie jest opowieścią", Gabriel Garcia Marquez pisze,
że żyjemy, aby opowiadać historie,
że używamy opowieści, aby zrozumieć nasze uczynki;
aby nadać sens życiu, nawiązać kontakt z innymi.
To nie zniknie, nie powinno zniknąć, ani nie umie zniknąć.
Jako ekonomista myślę o marginesach życia,
o dodatkowych decyzjach.
Czy należy myśleć bardziej w kategoriach opowieści, czy mniej?
Czy wobec opowieści trzeba wzmóc czujność?
W stosunku do jakich opowieści trzeba być podejrzliwym?
Powtórzę ponownie: chodzi zwykle o te, które lubicie najbardziej,
które najwięcej wam dają, najbardziej inspirują.
Opowieści, które nie mówią o kosztach straconych okazji
ani o skomplikowanych, niezamierzonych konsekwencjach ludzkich działań,
bo to zwykle nie nadaje się na dobrą opowieść.
Często mamy do czynienia z historiami o tryumfie, przeciwnościach,
są wrogowie, źli lub głupi;
jest bohater z misją, podróżnik
i obcy przybysz.
To są kategorie opowieści, ale nie dajcie im się ukołysać.
(Śmiech)
Zamiast tego, gdzieś na marginesie,
zaznaczam: nie palcie Tołstoja,
bądźcie bardziej niepoukładani.
Przeżycie tych wszystkich podróży, misji, batalii,
byłoby dla mnie niesamowicie uciążliwe!
Czy nie mogę przeżyć życia
w całej jego niepoukładanej, zwyczajnej, - waham się, aby użyć tego słowa - chwale,
i mieć z niego frajdę?
Czy muszę podążać za jakąś narracją?
Nie mogę zwyczajnie żyć?
Rozgośćcie się w bałaganie.
Poczujcie się swobodnie z agnostycyzmem,
w kontekście rzeczy, które sprawiają wam przyjemność.
Łatwo wybrać parę agnostycznych obszarów
i czuć się z tym dobrze,
na przykład, "Jestem agnostykiem religijnym, albo politycznym".
To da wam miejsce na dogmatyzm w innych sferach.
(Śmiech)
Czasem ludzie najbardziej godni intelektualnego zaufania
wybierają pewien obszar,
w którym są tak całkowicie dogmatyczni, nieracjonalnie uparci,
że aż trudno wierzyć.
Ale ta dziedzina wyczerpuje ich upór,
dzięki czemu gdzie indziej mogą zachować otwarty umysł.
Nie wpadnijcie w sidła myślenia, że skoro w czymś jesteście agnostyczni,
to wykazujecie też rozsądek
jeśli chodzi o samo-oszustwo, opowieści i otwartość umysłową.
(Śmiech)
Idea unoszenia się, epistemologicznego szybowania
nieuporządkowania i niekompletności,
tego, że nie wszędzie jest ład,
że nie jesteście w podróży.
Jesteście tu z jakiegoś nieokreślonego powodu,
może nieznanego, może tylko ja ich nie znam,
ale, cieszę się z zaproszenia, dziękuję wszystkim za wysłuchanie.
(Śmiech)
(Brawa)
Me disseram para vir aqui hoje e lhes contar histórias,
mas, em vez disso, queria contar por que desconfio das histórias,
por que as histórias me deixam nervoso.
Na verdade, quanto mais inspirado uma história me faz sentir,
normalmente mais nervoso fico.
(Risos)
Assim, em geral as melhores histórias são as mais complicadas.
O bom e o ruim das histórias é que elas são um tipo de filtro.
São repletas de informações, mas deixam algumas de fora, e outras dentro.
Mas o problema do filtro é que ele sempre deixa dentro as mesmas coisas.
Sempre acabamos com as mesmas e poucas histórias simples.
Uma velha máxima diz que quase toda história
pode ser resumida assim: "um forasteiro chegou à cidade".
Há um livro de Cristopher Booker
no qual ele afirma haver apenas sete tipos de histórias:
de monstro, da miséria à riqueza, busca,
viagem e retorno, comédia, tragédia e renascimento.
Não precisamos concordar com a lista toda,
mas a questão é: se raciocinarmos em termos de histórias,
estamos dizendo a nós mesmos sempre as mesmas coisas.
Fizemos um estudo no qual pedimos a algumas pessoas
que descrevessem sua vida.
Quando pedimos isso,
foi interessante ver quão pouca gente disse: "um caos".
(Risos)
Essa é provavelmente a melhor resposta, e não falo no mau sentido.
"Caos" pode ser liberador, "caos" pode ser empoderante,
"caos" pode ser uma forma de tirar proveito de forças múltiplas.
Mas o que as pessoas queriam dizer era: "Minha vida é uma jornada".
Bem, 51% queriam transformar sua vida em uma história,
11% disseram: "Minha vida é uma luta", o que é um tipo de história;
8% disseram: "Minha vida é um romance", e 5% disseram: "Minha vida é uma peça".
Não acho que alguém tenha dito: "Minha vida é um reality show".
(Risos)
Mas estamos impondo uma ordem ao caos que observamos,
e isso demanda os mesmos padrões,
e o fato é que, quando algo está na forma de história,
geralmente lembramos dela quando não deveríamos.
Assim, quantos aqui conhecem a história de George Washington e a cerejeira?
Não está claro que seja exatamente o que aconteceu.
O mesmo com a história de Paul Revere.
Por isso, deveríamos duvidar das histórias.
Somos biologicamente programados para reagir a elas.
Elas contêm muitas informações, têm força social
e nos conectam às outras pessoas.
Assim, elas são como um doce do qual nos alimentamos.
Quando consumimos informação política, quando lemos romances,
quando lemos não ficção, estamos sendo alimentados por histórias.
Não ficção, de certa forma, é a nova ficção.
Pode ser que haja fatos reais no livro,
mas tudo está tomando a mesma forma dessas histórias.
Assim, quais são os problemas de se confiar demais em histórias?
Começamos a ver nossa vida dessa forma, em vez do caos que é ou talvez seja.
Mas, mais especificamente, percebo problemas maiores
quando pensamos muito em termos de narrativa.
Primeiro, elas tendem a ser simples demais,
pois a questão da narrativa é simplificar,
não apenas em 18 minutos,
mas a maioria das narrativas pode ser resumida numa sentença ou duas.
Assim, quando eliminamos detalhes,
tendemos a contar histórias em termos do bem contra o mal,
seja uma história sobre sua vida ou sobre política.
Sabemos que algumas coisas são de fato "o bem contra o mal", certo?
Mas, como regra geral, penso que estamos inclinados demais
a contar histórias nesses moldes, do bem contra o mal.
Como regra fundamental, basta pensar
que, sempre que contamos uma história do bem contra o mal,
basicamente estamos diminuindo nosso QI em cerca de dez pontos ou mais.
Se adotarmos isso como um hábito mental,
penso que seria uma forma de ficar bem mais inteligente rapidamente.
Não temos de ler nenhum livro.
Apenas nos imaginar apertando um botão
quando contarmos uma história do bem contra o mal,
e, ao apertar tal botão,
estamos diminuindo nosso QI em dez pontos ou mais.
Há outra série de histórias populares.
Para quem conhece os filmes do Oliver Stone ou Michael Moore,
não se pode fazer um filme e dizer: "Foi tudo um grande acidente".
Não, tem de ser uma conspiração, pessoas conspirando juntas,
porque as histórias são sobre intenção.
Uma história não é sobre ordem espontânea ou instituições humanas complexas,
que são produto da ação humana, mas não do projeto humano.
Não, uma história é sobre pessoas más conspirando juntas.
Então, quando ouvimos histórias sobre intrigas,
ou mesmo histórias sobre pessoas boas conspirando juntas,
como ocorre nos filmes,
essa é uma razão para desconfiar.
Uma dica básica é se perguntar:
"Ao ouvir uma história, quando devo ficar mais desconfiado?"
Quando ouvimos uma história e pensamos: "Puxa! Isso daria um ótimo filme!"
(Risos)
E é aí que devemos reagir com um "Opa",
e começar a pensar em termos
de como a coisa toda talvez seja um pouco mais caótica.
Um outro tipo de história ou enredo é a ideia de que "temos de ser duros".
Ouvimos isso em muitos contextos.
Temos de ser duros com os bancos; temos de ser duros com os sindicatos;
temos ser duros com outros países,
com um ditador estrangeiro, com alguém com quem estamos negociando.
Não que eu seja contra ser duro.
Às vezes, temos de ser duros.
Ter sido duro com os nazistas foi uma coisa boa.
Mas esse é o tipo de história em que caímos muito fácil e rapidamente.
Quando não sabemos por que algo aconteceu,
culpamos as pessoas e dizemos: "Precisamos ser duros com eles!"
Como se nunca tivesse ocorrido a seu antecessor
a ideia de ser duro.
Normalmente, vejo isso como sinal de preguiça mental.
É uma história simples que contamos: "Precisamos ser duros,
foi preciso sermos duros, vamos ter de ser duros".
Normalmente, isso é um tipo de alerta.
Outro tipo de problema com histórias
é que conseguimos ter na cabeça apenas algumas histórias por vez,
seja ao longo de um dia, ou mesmo ao longo da vida.
Assim, nossas histórias acabam servindo a propósitos demais.
Por exemplo, para conseguimos sair da cama de manhã,
contamos a nós mesmos a história
de que nosso emprego é importante, de que o que fazemos é muito importante,
(Risos)
e talvez seja,
mas contamos a nós mesmos essa história mesmo quando não é o caso.
E sabem de uma coisa? Ela funciona.
Ela nos tira da cama.
É um tipo de autoilusão,
mas o problema é quando precisamos mudar essa história.
A questão da história é que nos agarramos a ela e não largamos,
e ela nos tira da cama.
Assim, quando fazemos algo que na verdade é uma perda de tempo,
no caos da nossa vida,
estamos ligados demais à história que nos tirou da cama
e, idealmente, tenho de ter algum mapa bem complexo dessa história na cabeça,
com combinatórias e uma matriz de computação, e coisas assim,
mas as histórias não funcionam assim.
Para funcionarem, elas precisam ser simples,
fáceis de serem entendidas, contadas, lembradas.
Assim, histórias vão servir a propósitos duais e conflitantes,
e comumente elas nos deixam perdidos.
Eu achava que eu pertencia ao campo dos economistas,
que era da turma do bem, e que estava ligado a boas pessoas,
e estávamos lutando contra as ideias da turma do mal.
Eu costumava pensar isso!
E provavelmente estava errado!
Talvez às vezes eu seja do bem,
mas, em algumas questões, finalmente percebi: "Ei, eu não fui do bem aqui".
Não tenho certeza se eu era do mal no sentido de ter más intenções,
mas era muito difícil pra mim sair impune com aquela história.
Uma coisa interessante sobre tendências cognitivas
é que atualmente elas são tema de muitos livros.
Há o "Nudge book", o "Sway book", o "Blink book",
como livros de um título só,
tudo sobre como metemos os pés pelas mãos.
E há muitas maneiras,
mas o interessante é que nenhum desses livros identifica
o que penso ser a forma mais importante como estragamos tudo,
que é o fato de contarmos a nós mesmos histórias demais,
ou sermos facilmente seduzidos pelas histórias.
Por que esses livros não falam disso?
É porque eles próprios são todos sobre histórias.
Quanto mais os lemos, mais aprendemos sobre algumas de nossas tendências,
mas agravamos outras.
Assim, os próprios livros são parte de nossas tendências cognitivas.
É comum comprá-los como um tipo de talismã:
"Comprei este livro. Não vou ser 'previsivelmente irracional'".
(Risos)
É como se a gente quisesse ouvir o pior,
para, psicologicamente, nos prepararmos para ele ou nos defendermos dele.
É porque há um mercado para o pessimismo.
Mas pensar que comprar o livro nos leva a algum lugar
talvez seja a maior das falácias.
Isso lembra a evidência que mostra que as pessoas mais perigosas
são as que têm alguma formação financeira.
São elas que saem por aí cometendo os piores erros.
As pessoas que percebem que não sabem coisa nenhuma
é que acabam se dando muito bem.
Um terceiro problema é o fato de estranhos usarem histórias para nos manipular,
e gostamos de achar que a propaganda funciona só com os outros,
mas, claro, não é assim, a propaganda funciona com todos nós.
Por isso, se formos muito apegados a histórias,
as pessoas que vendem produtos chegam junto
e vão embalar seu produto com uma história.
E a gente: "Ei, história grátis!"
E terminamos comprando o produto,
pois o produto e a história andam juntos.
(Risos)
Se pensarmos como funciona o capitalismo, existe uma tendência aí.
Vamos considerar dois tipos de histórias sobre carros.
A história A é: "Compre este carro,
e você vai ter parceiros lindos, românticos e uma vida fascinante".
(Risos)
Há muitas pessoas
com incentivo financeiro para promover essa história.
Mas digamos que a história alternativa seja:
"Você na verdade não precisa de um carro tão legal como sua renda possibilita.
Normalmente, o que fazemos é olhar para os colegas e imitá-los.
Essa é uma boa heurística para muitos problemas,
mas, quando se trata de carros, simplesmente compre um Toyota".
(Risos)
Talvez a Toyota tenha um incentivo aí,
mas mesmo a Toyota está ganhando mais dinheiro com carros de luxo,
e menos dinheiro com carros populares.
Assim, se pensarem nas histórias que vão acabar ouvindo,
são histórias glamorosas, sedutoras,
e torno a avisar: não acreditem nelas.
Há pessoas usando seu amor pelas histórias para manipular vocês.
E parem um pouco e pensem:
"Quais são as mensagens, ou as histórias que ninguém tem incentivo para contar?"
Comecem contando a si mesmos essas, e aí vejam se alguma de suas decisões mudou.
Esse é um jeito simples.
Não podemos nunca sair do padrão de pensar em termos de histórias,
mas podemos melhorar a extensão na qual pensamos em histórias,
e tomar decisões melhores.
Então, pensando nesta palestra, obviamente estou imaginando:
o que vocês vão levar desta palestra?
Que história vocês vão levar de Tyler Cowen?
Uma história poderia ser a de busca.
"Tyler era um homem numa busca.
Tyler veio aqui e nos disse para não pensarmos muito em termos de histórias".
Seria uma história que poderiam contar sobre esta palestra.
(Risos)
Esse seria um padrão bem conhecido.
Dá para se lembrar dele, poderiam contá-lo a outras pessoas:
"Veio um cara esquisito e disse: 'Não pensem em termos de histórias
Deixem-me contar o que aconteceu hoje!'"
(Risos)
E vocês contam a sua história.
(Risos)
Outra possibilidade é contarem uma história de renascimento.
Poderiam dizer: "Eu costumava pensar demais em termos de histórias,
(Risos)
mas então eu ouvi Tyler Cowen
(Risos)
e agora penso menos em termos de histórias!"
Essa também é uma narrativa de que vão se lembrar,
que podem contar a outras pessoas, e pode colar.
Também poderiam contar uma história bem trágica.
"Chegou esse cara, Tyler Cowen,
(Risos)
e nos disse para não pensarmos em termos de histórias,
mas tudo que ele fez foi nos contar histórias
(Risos)
sobre como outras pessoas pensam demais em termos de histórias".
(Risos)
Assim, hoje, qual tipo seria? Busca, renascimento, tragédia?
Ou talvez alguma combinação dos três?
Não tenho certeza, e não estou aqui para pedir
para queimarem seu aparelho de DVD e jogarem fora o seu Tolstói.
Pensar em termos de histórias é fundamentalmente humano.
Em sua autobiografia, "Viver Para Contar", Gabriel Garcia Marquez diz
que usamos a memória nas histórias para dar sentido ao que fizemos,
dar significado a nossa vida, estabelecer conexões com outras pessoas.
Nada disso vai embora, deveria ir embora, ou pode ir embora.
Mas, novamente, como economista, estou pensando na vida na margem,
a decisão extra.
Deveríamos pensar mais em termos de histórias, ou menos?
Quando ouvimos histórias, devemos ficar com o pé atrás?
E de que tipo de história devemos desconfiar?
Normalmente, das histórias de que mais gostamos,
que achamos mais gratificantes, mais inspiradoras,
das histórias que não focam o custo de oportunidade
ou as consequências das ações humanas complexas, imprevistas,
porque isso normalmente não dá uma boa história.
Assim, normalmente uma história é uma história de triunfo, de luta;
há forças opostas, que são ou maléficas ou ignorantes;
há uma pessoa numa busca, alguém fazendo uma viagem,
e um estranho chegando à cidade.
E essas são suas categorias, mas não fiquem satisfeitos demais com elas.
(Risos)
Por isso, como alternativa,
paralelamente, mas sem queimar Tolstói,
apenas sejam um pouco mais caóticos.
Se na realidade tivéssemos de viver essas jornadas, buscas e lutas,
isso seria opressivo demais pra mim!
Seria tipo: "Minha nossa, não posso viver em paz
nesse caos e -- hesito em dizer esta palavra -- glória ordinária,
mas que é divertido pra mim?"
Tenho realmente de seguir algum tipo de narrativa?
Não posso simplesmente viver?
Então, sintam-se mais confortáveis no caos.
Fiquem mais confortáveis com o ceticismo,
e me refiro àquelas coisas que nos fazem sentir bem.
É tão fácil escolher umas poucas áreas para ser cético, e se sentir bem com isso,
tipo: "Sou cético com a religião ou a política".
É um álibi para sermos mais dogmáticos em outras áreas, certo?
(Risos)
Às vezes, as pessoas mais confiáveis intelectualmente são aquelas
que escolhem uma área, e são totalmente dogmáticas nela,
tão irracionalmente obstinadas,
que pensamos: "Como é possível que acreditam nisso?"
Mas isso canaliza toda a teimosia delas
e então, em outras coisas, elas podem ter a mente bem berta.
Assim, não caiam na armadilha de pensar que, por serem céticos em algumas coisas,
estão sendo razoáveis sobre a autoilusão, suas histórias e sua mente aberta.
(Risos)
Pensem nessa ideia de flutuar, de flutuação epistemológica,
em caos e incompletude,
e como nem tudo acaba num final feliz,
e que vocês não estão numa jornada aqui.
Vocês estão aqui por alguma razão ou razões caóticas,
e talvez não saibam o que é, e talvez eu não saiba o que é,
mas, de qualquer forma, estou feliz de ter sido convidado e obrigado pela atenção.
(Risos)
(Aplausos)
Mi s-a spus să vin aici și să vă spun povești,
dar ceea ce aș vrea să fac este să vă spun de ce sunt suspicios
în privința poveștilor, de ce mă enervează poveștile.
De fapt, cu cât mă inspiră mai mult o poveste,
cu atât devin tot mai nervos, cel mai adesea.
(Râsete)
Astfel cele mai bune povești ne păcălesc adesea.
Ce e bun și ce e rău despre povești este că sunt ca un filtru.
Ele preiau o mulțime de informații și lasă o parte afară,
și păstrează o parte înăuntru.
Dar filtrul acesta întotdeauna lasă aceleași lucruri înăuntru.
Rămâi întotdeauna cu aceleași povești simple.
O veche zicală spune că aproape orice poveste
poate fi redusă la „un străin a venit în oraș".
Este o carte de Christopher Booker
în care el susține că sunt doar șapte tipuri de povești.
Este monstrul, ieșirea din sărăcie, căutarea,
călătoria și întoarcerea, comedia, tragedia, renașterea.
Nu trebuie să fii de acord cu această listă,
dar așa stă treaba: dacă gândești sub formă de poveste,
îți spui ție însuți aceleași lucruri tot mereu.
S-a făcut un studiu, am întrebat niște oameni --
li s-a cerut oamenilor să-și descrie viața.
Când li s-a cerut să-și descrie viața,
interesant este cât de puțini au spus „harababură".
(Râsete)
Probabil este cel mai bun răspuns, și nu o spun în sens negativ.
„Harababură" poate elibera, poate da putere,
„harababură" poate fi un fel de a denumi puteri multiple.
Dar ceea ce voiau să spună oamenii era: „Viața mea este o călătorie".
51% voiau să-și prefacă viața într-o poveste.
11% au spus: „Viața mea e o luptă". Iarăși, un fel de poveste.
8% au spus: „Viața mea e un roman". 5%: „Viața mea e o piesă de teatru".
Nu cred să fi spus cineva: „Viața mea e un reality-show".
(Râsete)
Dar iarăși, impunem o ordine în harababura pe care o vedem
și alegem aceleași tipare,
iar atunci când un lucru este sub formă de poveste,
de obicei, ne amintim de el când n-ar trebui.
Câți dintre voi știți povestea
despre George Washington și cireș?
Nu e evident că acel lucru chiar s-a întâmplat.
Povestea lui Paul Revere, nu e evident că s-a întâmplat exact așa.
Și iarăși, ar trebui să fim suspicioși cu poveștile.
Suntem programați biologic să reacționăm la ele.
Ele conțin multe informații. Ele au putere socială.
Ele ne conectează cu alți oameni.
Sunt ca un fel de bomboane pe care le primim
când consumăm informații politice, când citim romane.
Când citim cărți non-ficțiune, ni se servesc pe tavă povești.
Non-ficțiunea este, într-un fel, noua ficțiune.
Cărțile pot spune lucruri adevărate,
dar iarăși, totul ia aceeași formă a acestor povești.
Deci care e problema când ne bazăm prea mult pe povești?
Îți vezi viața în acest fel
în loc de harababura care este sau care ar trebui să fie.
Mai exact, mă gândesc la câteva probleme majore
când gândim prea mult în termeni narativi.
Mai întâi, narațiunea e prea simplă,
fiindcă înseamnă să înlăturăm,
nu doar în 18 minute,
dar majoritatea poveștilor pot fi spuse într-o propoziție sau două.
Când înlături un detaliu,
ești tentat să spui poveștile sub formă de bine contra rău,
fie că e o poveste despre viața ta sau o poveste despre politică.
Știm cu toții că unele lucruri chiar sunt bine contra rău, nu-i așa?
Dar eu cred, ca regulă generală,
că suntem înclinați să spunem povestea binelui contra răului.
În principiu,
gândiți-vă că de fiecare dată când spuneți povestea binelui contra răului,
vă scade coeficientul de inteligență cu cel puțin zece puncte.
Dacă adoptați aceasta ca pe un obicei mental,
este, după mine, un mod de a deveni repejor mai deștept.
Nu trebuie să citiți nicio carte.
Doar imaginați-vă că apăsați un buton
atunci când spuneți povestea binelui contra răului
și că apăsând acest buton,
vă scade inteligența cu cel puțin zece puncte.
Un alt gen de povești populare - -
dacă știți filmele lui Oliver Stone, sau ale lui Michael Moore,
nu poți să faci un film și să spui: „Totul a fost un mare accident".
Nu, trebuie să fie o conspirație, oameni care complotează împreună,
fiindcă într-o poveste, o poveste înseamnă intenție.
O poveste nu e doar ordine spontană sau instituții umane complexe
care sunt produsul unei acțiuni umane, dar nu sunt proiectate de om.
Nu, o poveste este despre oameni răi care complotează împreună.
Și când auzi povești despre complot,
sau chiar povești despre oameni buni care complotează împreună,
ca atunci când te uiți la filme,
și acesta este un motiv să fii suspicios.
Ca principiu, dacă te întrebi:
„Când aud o poveste, când ar trebui să fiu suspicios?"
Dacă auzi o poveste și te gândești: „O, asta ar fi bună de făcut un film!"
(Râsete)
Atunci reacția „o-o" ar trebui să fie mai puternică,
și ar trebui să te gândești
cum poate totul este o harababură.
Altă poveste obișnuită este ideea că trebuie „să fim duri".
Vei auzi asta în multe situații.
Trebuie să fim duri cu băncile. Trebuia să fim duri cu sindicatele.
Trebuie să fim duri cu altă țară,
cu un dictator străin, cineva cu care negociem.
Iarăși, ideea nu e să nu fim duri.
Câteodată trebuie să devenim duri.
Să fim duri cu naziștii a fost un lucru bun.
Dar asta este iarăși o poveste la care suntem gata să revenim prea repede.
Când nu știm sigur de ce s-a întâmplat ceva,
dăm vina pe cineva și spunem: „Trebuie să fim duri cu ei!"
De parcă nu i-ar fi venit niciodată predecesorului tău,
această idee de a deveni dur.
De obicei o văd ca pe un fel de lene mentală.
E o poveste simplă de spus: „Trebuie să devenim duri,
trebuia să devenim duri, va trebui să devenim duri."
De obicei, acesta e un semnal de alarmă.
Un alt gen de problemă cu poveștile este
că nu poți să pui prea multe povești în mintea ta în același timp,
sau în decursul unei zile, sau chiar în decursul unei vieți.
Așa că poveștile tale servesc prea multor scopuri.
De exemplu, doar pentru a te da jos din pat dimineața,
îți spui povestea
că jobul tău chiar este important, că ceea ce faci chiar este important
(Râsete)
și poate că este, dar îmi spun această poveste și când nu e așa.
Și știți ceva? Povestea asta funcționează.
Mă ridică din pat.
E un fel de auto-decepție,
dar problema vine când trebuie să schimb povestea.
Scopul poveștii este să mă agăț de ea și să mă țin de ea,
și mă ridică din pat.
Și atunci când chiar fac ceva care e de fapt pierdere de timp,
în harababura mea de viață,
sunt prea legat de povestea mea care mă ridică din pat,
și, ideal, trebuie să am în cap harta unei povești foarte complexe,
știți, cu combinări și o matrice de sume, și altele,
dar nu așa funcționează poveștile.
Poveștile funcționale trebuie să fie simple,
ușor de înțeles, ușor de spus altora, ușor de ținut minte.
Așa că poveștile servesc unor scopuri duale și conflictuale,
și adesea ne duc pe un drum greșit.
Obișnuiam să cred că, printre economiști,
eram unul din băieții buni, și eram aliat cu alți băieți buni,
și ne luptam cu ideile băieților răi.
Obișnuiam să cred asta!
Și probabil greșeam.
Poate că, uneori, sunt un băiat bun,
dar în unele cazuri, am realizat: „Hei, nu eram unul dintre băieții buni."
Nu sunt sigur că eram băiatul rău în sensul că aveam intenții rele,
dar era foarte greu pentru mine să scap cu acea poveste.
Un lucru interesant despre distorsiuni cognitive
este că sunt subiectul multor cărți din ziua de azi.
Există cartea Nudge, cartea Sway, cartea Blink
ca și cartea cu un titlu,
toate despre cum am dat-o în bară.
Și sunt atâtea moduri,
dar ce mi se pare interesant este că niciuna din aceste cărți nu identifică
ceea ce, pentru mine, este singurul, cel mai important mod de a o da în bară,
și anume că ne spunem prea multe povești,
sau ne lăsăm prea ușor seduși de povești.
De ce nu ne spun cărțile acest lucru?
Deoarece cărțile însele sunt toate despre povești.
Cu cât citești mai multe astfel de cărți afli despre unele distorsiuni ale tale
dar faci ca unele din celelalte distorsiuni să fie mult mai rele.
Deci cărțile însele sunt o parte din distorsiunea ta cognitivă.
Deseori, oamenii le cumpără ca pe un fel de talisman:
„Am cumpărat această carte. Nu voi fi 'Predictibil irațional'."
(Râsete)
De parcă lumea vrea să audă ce e mai rău
și psihologic, se poate pregăti sau se poate apăra de el.
Iată de ce există așa o piață pentru pesimism.
Dar să crezi că dacă cumperi acea carte ajungi undeva,
asta e poate cea mai mare păcăleală.
Este ca și dovada care arată că cei mai periculoși oameni
sunt cei care au primit puțină educație financiară.
Ei sunt cei care se duc și fac cele mai mari greșeli.
Iar oamenii care își dau seama că nu știu nimic,
sunt cei care se descurcă binișor.
A treia problemă cu poveștile
este că cei din afară ne manipulează cu povești,
și nouă ne place să credem că publicitatea are efect doar pentru alții
dar, desigur, nu este așa, publicitatea are efect asupra tuturor.
Așa că dacă ești prea atașat de povești,
ce se va întâmpla este că vor veni oameni care vând produse,
și vor împacheta produsul cu o poveste.
Tu zici: „O poveste gratuită!"
Și în final cumperi produsul,
pentru că produsul și povestea merg împreună.
(Râsete)
Dacă te gândești cum merge capitalismul
aici este o distorsiune.
Să luăm două feluri de povești despre mașini.
Povestea A: „Cumpără această mașină
și vei avea parteneri frumoși, romantici și o viață fascinantă!"
(Râsete)
Sunt mulți oameni
care au stimulente financiare să promoveze povestea.
Dar, să zicem, povestea alternativă este:
„Nu ai de fapt nevoie de o mașină așa drăguță cum ar indica venitul tău."
Ceea ce faci de obicei este să te uiți la colegii tăi și să-i copiezi.
Este o bună metodă pentru multe probleme,
dar când e vorba de mașini, cumpără-ți o Toyota."
(Râsete)
Poate că Toyota este un stimulent,
dar chiar și Toyota face mai mulți bani din mașini de lux
și mai puțini bani din mașini ieftine.
Dacă te gândești ce fel de povești auzi în cele din urmă,
auzi povești fermecătoare, povești seducătoare,
și încă o dată vă spun, nu vă încredeți în ele.
Sunt oameni care profită de dragostea voastră pentru povești și vă manipulează.
Opriți-vă și spuneți:
„Care sunt mesajele,
și poveștile pe care nimeni nu este motivat să le spună?"
Începeți să vă spuneți aceste lucruri, și vedeți dacă vi se schimbă vreo decizie.
Aceasta e o metodă simplă.
Nu poți ieși niciodată din tiparul de a gândi sub formă de povești,
dar poți îmbunătăți măsura în care gândești sub formă de povești,
și poți lua decizii mai bune.
Dacă mă gândesc la acest discurs, mă întreb, desigur,
cu ce vă alegeți de pe urma lui?
Ce poveste luați de la Tyler Cowen?
O poveste ar putea fi povestea căutării.
„Tyler era un om în căutare.
Tyler a venit aici, și ne-a spus să nu gândim prea mult sub formă de povești."
Puteți spune povestea asta despre acest discurs.
(Râsete)
S-ar potrivi cu un tipar bine-cunoscut.
V-o puteți aminti. O puteți spune altor persoane.
„Tipul ăsta ciudat a venit și a spus:
'Nu gândiți sub formă de povești. Să vă spun eu ce s-a întâmplat azi."'
(Râsete)
Și spuneți povestea voastră.
(Râsete)
O altă posibilitate este să spuneți o poveste despre renaștere.
Puteți spune: „Obișnuiam să gândesc prea mult sub formă de povești,
(Râsete)
dar apoi l-am auzit pe Tyler Cowen
(Râsete)
și acum gândesc mai puțin sub formă de povești."
Puteți să vă amintiți și această poveste,
o puteți spune altor oameni, și, din nou, poate să prindă.
Ați putea de asemenea să spuneți povestea unei tragedii.
„Tipul ăsta, Tyler Cowen, a venit
(Râsete)
și ne-a spus să nu mai gândim sub formă de povești,
dar n-a făcut decât să ne spună povești
(Râsete)
despre cum gândesc alți oameni prea mult sub forma de povești."
(Râsete)
Deci, astăzi, ce alegem? Căutarea, renașterea, tragedia?
Sau poate o combinație a celor trei?
Nu sunt prea sigur, și nu sunt aici ca să vă spun
să ardeți DVD player-ul și să-l aruncați pe Tolstoi.
A gândi sub formă de povești este fundamental omenește.
Este o carte a lui Gabriel Garcia Marquez, A trăi pentru a-ți povesti viața,
care spune că ne folosim amintirile în povești pentru ca faptele noastre
să dea un sens vieților noastre, să stabilească legături cu alți oameni.
Nimic din acestea nu va dispărea, n-ar trebui sau n-ar putea să dispară.
Și iarăși, ca economist, mă gândesc la viață
ca o decizie suplimentară.
Ar trebui să gândim mai mult sau mai puțin sub formă de povești?
Când auzim povești ar trebui să fim mai suspicioși?
Și față de ce povești ar trebui să fim suspicioși?
Și iarăși, vă spun că poveștile sunt cele care vă plac cel mai mult,
pe care le găsiți mai profitabile, care vă inspiră.
Poveștile care nu se bazează pe costul de oportunitate,
sau pe consecințele complexe, neintenționate ale acțiunilor umane,
pentru că adesea acestea nu sunt bune de povestit.
Adesea o poveste bună este o poveste despre triumf, despre luptă;
sunt forțe opuse, care sunt fie rele, fie ignorante;
este o persoană care caută, o persoană care călătorește,
și un străin care vine în oraș.
Și astea sunt categoriile voastre, dar nu le lăsați să vă facă prea fericiți.
(Râsete)
Ca o alternativă,
ca o extremă - iarăși, nu-l ardeți pe Tolstoi -
doar faceți un pic mai multă harababură.
Dacă chiar ar fi trebuit să trăiesc aceste călătorii, căutări și bătălii,
ar fi fost foarte opresive pentru mine!
Ca și când, Doamne, n-aș putea avea viața
în - ezit să folosesc cuvântul - gloria ei haotică, obișnuită
ca să mă simt bine?
Oare chiar trebuie să urmez un anume tip de poveste?
Nu pot doar să trăiesc?
Așa că simțiți-vă bine cu harababura.
Nu vă jenați dacă sunteți agnostici,
și mă refer la lucrurile care vă fac să vă simțiți bine.
E așa de ușor să alegi câteva arii în care să fii sceptic
și să te simți bine,
„sunt agnostic în privința religiei sau politicii."
E ca o mișcare de portofoliu pentru a fi mai dogmatic în altă parte, corect?
(Râsete)
Câteodată,
cei mai de încredere intelectuali sunt cei care aleg o arie
și sunt total dogmatici în ea, așa de încăpățânați și nerezonabili,
încât credeți: „Cum or putea să creadă așa ceva?"
Dar înverșunarea lor scade,
și apoi, cu alte lucruri, pot fi chiar deschiși la minte.
Așa că nu cădeți în capcana credinței că dacă ești sceptic cu unele lucruri,
ești fundamental rezonabil
în privința decepției, poveștilor și minții voastre deschise.
(Râsete)
Gândiți-vă la ideea de plutire, de plutire epistemologică,
și la harababură, la incomplet,
și că nu tot ce zboară se mănâncă,
și că nu sunteți chiar într-o călătorie.
Sunteți aici pentru vreun motiv ciudat
și poate că nu știți care este acesta, și poate că nici eu nu știu,
dar mă bucur că am fost invitat, și vă mulțumesc că m-ați ascultat.
(Râsete)
Меня пригласили для того, чтобы я рассказал вам истории.
Но вместо этого я хотел бы рассказать, почему я с недоверием отношусь к историям,
почему они меня беспокоят.
Чем сильнее история вдохновляет меня,
тем сильнее я обычно нервничаю.
(Cмех)
Самые лучшие истории обычно самые запутанные.
В историях плохо и хорошо то, что они — это своего рода фильтры.
Из всего количества информации остаётся не всё,
а только часть.
И важно то, что этот фильтр всегда оставляет одни и те же вещи.
Вам всегда остаются несколько одних и тех же простых историй.
Как говорится,
каждую историю можно свести к фразе «В город пришёл незнакомец».
Кристофер Букер пишет в своей книге,
что существуют всего семь типов историй.
Истории о монстрах, истории успеха, поиски приключений,
путешествие и возвращение домой, комедия, трагедия, перерождение.
Вы можете не соглашаться со всем списком.
Суть в том, что когда мы мыслим шаблонами,
мы пересказываем одно и то же снова и снова.
Было проведено исследование:
мы просили людей описать их жизнь.
И когда они подбирали слова,
интересно, что мало кто сказал «беспорядок».
(Смех)
Это, наверное, лучший ответ. Не в плохом смысле.
«Беспорядок» может освобождать, поддерживать,
он может служить источником силы.
Но люди хотели сказать, что «Моя жизнь — путешествие».
51% хотели представить свою жизнь как историю.
11% ответили: «Моя жизнь — это борьба». Опять же, разновидность истории.
8% ответили: «Моя жизнь — это роман». 5% ответили: «Моя жизнь — это пьеса».
Не думаю, что кто-то сказал: «Моя жизнь — это реалити-шоу».
(Смех)
И опять же, мы пытаемся упорядочить хаос, с которым сталкиваемся,
и это снова те же паттерны.
Дело в том, что если что-то становится историей,
то оно часто запоминается даже тогда, когда не нужно.
Сколько из вас знают историю
о Джордже Вашингтоне и вишнёвом дереве?
Не обязательно всё так и было.
Не обязательно история Поля Ревира правдива.
Повторюсь, мы должны быть осторожны с историями.
Мы биологически запрограммированы реагировать на них.
Истории содержат много информации. Они могут влиять на людей,
связывать нас друг с другом.
Они словно конфета, и мы проглатываем её,
когда потребляем информацию о политике, когда читаем романы.
Когда мы читаем научно-популярные книги, мы на самом деле читаем истории.
Отчасти, в научно-популярных книгах есть выдумка.
Возможно, в книге описываются реальные события,
но опять же, всё в ней — снова те же истории.
Так почему же не стоит слишком полагаться на истории?
Вы представляете свою жизнь историей,
а не беспорядком, которым она является или которым должна быть.
Точнее, на мой взгляд, возникают несколько основных проблем,
когда мы слишком много мыслим шаблонами.
Во-первых, рассказы обычно слишком просты,
ведь смысл — рассказать основную мысль вкратце,
меньше чем за 18 минут.
Многие рассказы можно изложить в одном-двух предложениях.
Когда вы убираете детали,
то вы скорее всего начинаете рассказывать о противостоянии добра и зла.
Неважно, рассказываете ли вы о своей жизни или о политике.
Я понимаю, во многих ситуациях мы все можем увидеть эту борьбу, верно?
Но мне кажется, что как правило
мы более склонны рассказывать шаблонные истории о добре и зле.
Обычно так и происходит.
Представьте, что рассказывая о противостоянии добра и зла,
вы каждый раз понижаете свой IQ как минимум на десять пунктов.
Если это становится умственной привычкой,
то также может быть и одним из способов довольно быстро поумнеть.
Вам не придётся читать книги.
Просто представьте, что вы нажимаете кнопку
каждый раз, когда рассказываете историю о добре и зле.
И когда вы нажимаете её,
вы понижаете свой IQ как минимум на десять пунктов.
Другой популярный тип историй —
если вы знакомы с фильмами Оливера Стоуна или Майкла Мура,
нельзя снять фильм и сказать: «‎Это была одна большая случайность».
Нет, всё должно быть организовано, среди людей должен быть сговор,
потому, когда речь идёт об истории, в ней должна быть цель.
История рассказывает не о спонтанности, не о сложных отношениях между людьми,
которые следуют за поступками и не зависят от намерений.
Нет, история — это о плохих людях, которые плетут интриги.
Когда вы услышите истории о заговорах
или истории о хороших людях, которые вместе строят планы,
то так же, как и во время фильма,
разумно будет отнестись с подозрением.
Обычно возникает вопрос:
«В какой момент, слушая историю, нужно быть особенно осторожным?»
Если вы слышите историю и думаете: «Ого! По ней можно снять классный фильм!»
(Смех)
Именно тогда эта реакция «ого!» должна развиться
в рассуждения о том,
что сама ситуация, вероятно, слегка запутана.
Другая частая история или сюжет — заявление «мы должны призвать к ответу».
Эту фразу можно услышать во многих контекстах.
Мы должны призвать к ответу банки, мы должны призвать к ответу профсоюзы.
Мы должны призвать к ответу какую-то страну,
какого-то иностранного диктатора, кого-то, с кем мы ведём переговоры.
И снова, речь не о том, что эта позиция неверна.
Иногда стоит принимать жёсткие меры.
Призвать к ответу нацистов было верным решением.
Но опять, это тот тип истории, с которой мы соглашаемся быстро и без раздумий.
Когда мы не знаем причину произошедшего,
мы начинаем обвинять кого-нибудь: «Их нужно призвать к ответу!»
Словно твой предшественник никогда бы не думал о том,
чтобы «призвать их к ответу».
На мой взгляд, так проявляется умственная лень.
Вы рассказываете знакомую историю: «Мы должны призвать к ответу,
должны были призвать к ответу, нужно будет призвать к ответу».
Обычно это — предупредительный сигнал.
Другая проблема — это ограниченное
количество историй, которые можно запомнить за один раз,
за день, или даже за всю жизнь.
Получается, что вы слишком часто прибегаете к историям.
Например, чтобы просто встать утром с кровати,
вы рассказываете себе историю, о том,
что ваша работа очень важна, и то, что вы делаете — это очень важно.
(Смех)
Может быть, это правда, но даже если нет, я все равно рассказываю себе эту историю.
И знаете что? Это работает.
История поднимает меня с кровати.
Это похоже на самообман.
Проблема возникает, когда мне нужно изменить её.
Весь смысл истории в том, что я ухватился за неё, привязался к ней,
и она поднимает меня с кровати.
И когда я на самом деле трачу время понапрасну
в течение моей хаотичной жизни,
я всё ещё держусь за ту историю, которая поднимала меня с кровати.
Было бы прекрасно иметь в голове сложную схему,
с расчётами, таблицами показателей, и так далее.
Но истории не так устроены.
И те из них, которые работают — простые.
Их легко понять, пересказать и запомнить.
Получается, что истории служат двум противоречивым целям
и зачастую они сбивают нас с толку.
Раньше я считал, что принадлежу к лагерю экономистов,
я был одним из хороших парней и сотрудничал с другими хорошими парнями.
И мы опровергали идеи плохих парней.
Я когда-то так думал!
Возможно, что я ошибался.
Наверное, иногда я — один из хороших парней,
но иногда, я наконец-то это понял: «Да, я им не был».
Не уверен, что я был плохим парнем в том плане, что желал кому-то зла,
но перестать повторять себе эту историю было сложно.
Интересно, что на тему когнитивных искажений
в настоящее время написано много книг.
Такие как Nudge book, Sway book, Blink book.
У этих книг словно общее название,
и все они о том, как мы ошибаемся.
В них описано так много ошибок,
но вот что странно — ни одна из этих книг не определяет
единственную главную причину провалов —
мы рассказываем себе слишком много историй,
или мы слишком легко поддаёмся им.
Почему эти книги не говорят об этом?
Дело в том, что книги сами по себе — истории.
Чем больше подобных книг, тем больше мы узнаём об одних своих предубеждениях,
в то время как другие становятся сильнее.
Сами по себе эти книги — часть наших предубеждений.
Люди часто их покупают как талисманы:
«Я купил эту книгу. Я не буду предсказуемо нелогичным».
(Смех)
Людям будто бы хочется услышать самое плохое,
чтобы психологически они смогли подготовиться или, наоборот, защититься.
Вот почему пессимизм так популярен.
Но думать, что вы сможете понять что-то, просто купив книгу —
это, вероятно, ещё большая ошибка.
Доказано, что самые опасные люди —
это те, кто знает основы финансовой грамотности.
Это они начинают совершать самые глупые ошибки.
Именно те люди, которые знают, что они ничего не знают,
достигают достаточно хороших результатов.
Третья проблема с историями.
При помощи историй посторонние люди могут манипулировать нами.
Каждому приятно думать, что реклама влияет на всех, кроме него.
Но, конечно же, это не так. Реклама влияет на всех нас.
Если вы придаёте историям большое значение,
то вот что произойдёт. Появятся продавцы товаров,
они свяжут со своим продуктом историю.
Вы думаете: «О, бесплатная история!»
И в итоге купите товар,
ведь он неотделим от истории.
(Смех)
Говоря о принципах капитализма:
необъективность — один из них.
Сравним две истории о машинах.
История А: «Купите эту машину,
и у вас будут прекрасные возлюбленные и увлекательная жизнь».
(Смех)
Многим людям выгодно
развивать эту историю.
Допустим, другая история такова:
«Вы покупаете машину не для того, чтобы продемонстрировать свой заработок.
Обычно вы просто смотрите на своих ровесников и повторяете за ними.
Это хороший способ решить многие проблемы,
но если речь идёт о машинах — просто купите Тойоту».
(Смех)
Может здесь есть выгода для Тойоты,
но даже Тойота зарабатывает на элитных машинах больше,
чем на дешёвых.
Какие же истории вы слышите в результате?
Очаровывающие, соблазняющие истории.
И я повторяю снова — не верьте им.
Некоторые люди используют вашу любовь к историям и манипулируют вами.
Остановитесь и задумайтесь:
«Какие установки,
какие истории никому не принесут выгоды?»
Начните задавать себе эти вопросы и проверьте, изменятся ли ваши решения.
Один простой способ.
Мыслить вне шаблонов невозможно,
но возможно изменить то, насколько мы привязаны к ним
и принимать более рациональные решения.
Когда я думаю об этом выступлении, мне, конечно, интересно,
что вы запомните?
Какую историю Тайлера Коуэна вы заберёте с собой?
Возможно, это будет история о приключении.
«‎У Тайлера была миссия.
Тайлер сюда пришёл и сказал нам не мыслить шаблонно».
Это история, которую вы можете рассказать о выступлении.
(Смех)
Она подойдёт под известный шаблон.
Вы можете её запомнить. И можете пересказать другим.
Пришёл странный парень и сказал:
«Вы не должны мыслить шаблонно. Давай расскажу, что сегодня случилось!»
(Смех)
И вы рассказываете историю.
(Смех)
Есть другой вариант. Вы можете рассказать историю о перерождении.
Возможно, вы скажете: «Когда-то я слишком шаблонно мыслил,
(Смех)
но потом я послушал Тайлера Коуэна,
(Смех)
и теперь я мыслю менее шаблонно!»
Это тоже рассказ, который вы запомните,
сможете пересказывать людям, и опять же — он может застрять в памяти.
Вы также можете рассказать очень трагичную историю.
«Пришёл этот парень, Тайлер Коуэн,
(Смех)
и сказал нам не мыслить шаблонно,
но он только рассказывал типичные истории
(Смех)
о том, как шаблонно думают другие люди».
(Смех)
Итак, что происходит? Приключение? Перерождение? Трагедия?
Или всё вместе?
Я не уверен, и я здесь не для того, чтобы сказать —
сожгите свой DVD-плеер и выбросите книги Толстого.
Людям присуще мыслишь шаблонно.
В книге Габриэля Гарсии Маркеса «Жить, чтобы рассказывать о жизни»‎
пишется, что мы запоминаем истории, чтобы понять смысл своих поступков,
осмыслить нашу жизнь, установить связи с другими людьми.
Это не изменится, оно не может и не должно изменяться.
Но будучи экономистом я размышляю о жизни на грани,
об экстремальных решениях.
Стоит мыслить шаблонами больше или меньше?
Когда мы слышим истории, должны ли мы осторожно относиться к ним?
И к каким историям нам нужно относиться осторожно?
И снова я повторяю, часто именно такие истории вам нравятся,
вы находите их наиболее стоящими, наиболее вдохновляющими.
Истории, которые не говорят о «цене выбора»‎
или сложных, непредсказуемых последствиях действий человека,
потому что обычно они не приводят к захватывающей истории.
Получается, что история — это обычно история триумфа, история борьбы
между двумя противостоящими силами, злыми или глупыми.
У некоторого человека есть миссия, кто-то путешествует,
и незнакомец приходит в город.
Всё это — ваши категории, не позволяйте им сделать вас слишком счастливыми.
(Смех)
Как вариант,
находясь на грани, опять же, не нужно жечь книги Толстого,
просто будьте чуть более хаотичны.
Если бы мне пришлось пережить такие путешествия, миссии и поединки,
мне было бы так тяжело!
Господи, могу я просто прожить жизнь
в её беспорядочном, обычном — уместно ли это слово? — великолепии,
которое делает меня счастливым?
Стоит ли всему складываться в какой-то сюжет?
Могу я просто жить?
Относитесь проще к беспорядку.
Относитесь проще к сомнениям,
я сейчас о тех вещах, которые вас радуют.
Так просто — выбрать несколько вопросов для сомнения,
и хорошо себя чувствовать.
«У меня нет определённого мнения насчёт религии или политики?»
Меняете установки, чтобы в других вопросах быть категоричнее, да?
(Смех)
Иногда
самые рациональные люди выбирают одну сферу,
и не терпят возражений, отстаивая свою точку зрения так упрямо,
что вы думаете: «Как они вообще в это верят?».
Но они полны упорства,
когда в других сферах могут быть открыты для обсуждений.
Так что не попадайтесь в ловушку, думая, что если вы сомневаетесь,
то вы абсолютно правы насчёт
своего самообмана, своих историй и своей непредвзятости.
(Смех)
Порассуждайте об идеях свободного полёта, полёта мысли,
неразберихи, незавершённости,
о том, что не всё имеет определённую форму,
и о том, что остановка здесь — не часть путешествия.
Вы здесь по какой-то причине, возможно, не по одной,
и вы, возможно, не знаете, что это за причина, и я, возможно, тоже не знаю,
но я в любом случае рад, что меня пригласили, спасибо за внимание.
(Смех)
(Аплодисменты)
Buraya gelip size hikayeler anlatmam istendi
fakat ben hikayelerden neden şüphe duyduğumu,
neden beni ürküttüğünü anlatmak istiyorum
Gerçekten bir hikaye bana ne kadar ilham verirse,
genellikle o kadar çok ürküyorum.
(Gülüşmeler)
Yani en iyi hikayeler genellikle en aldatıcı olanlardır.
Hikayelerin iyi ve kötü yanları bir tür filtre olmalarıdır.
Pek çok bilgiyi toplar, bir kısmını verir
ve bir kısmını da içeride tutarlar.
Fakat buradaki nokta, filtreler her zaman aynı şeyleri içeride tutarlar.
Hep bir kaç aynı, basit hikayeyle kalırsınız.
Hemen hemen tüm hikayeleri özetleyen
eski bir söz vardır: "kasabaya bir yabancı gelmişti."
Christopher Booker bir kitabında
aslında yalnızca yedi tür hikaye olduğunu iddia eder.
Canavarı yenmek, fakirlikten zenginliğe, serüven,
yolculuk ve eve dönüş, komedi, trajedi, yeniden doğuş.
Bu listeye tamamen katılmak zorunda değilsiniz
fakat buradaki temel nokta: hikayeler tarzında düşündüğünüzde
kendinize sürekli aynı şeyleri tekrar tekrar anlatıyorsunuz.
Yapılan bir araştırmada insanlardan kendi hayatlarını --
hayatlarını tanımlamalarını istedik.
Tanımlamalarında ilginç olan
ne kadar az sayıda insanın hayatını "karmaşa" olarak tanımlamasıydı.
(Gülüşmeler)
Bu büyük ihtimalle en iyi cevap, bunu kötü anlamda söylemiyorum.
"Karmaşa" özgürleştirir. "Karmaşa" güçlendirir.
"Karmaşa" pek çok güçten faydalanma yolu olabilir.
Fakat insanların söylemek istediği, "Hayatım bir yolculuk." oldu.
%51'i hayatlarını bir hikayeye dönüştürmek istediğini söyledi.
%11'i "Hayatım bir savaş." dedi. Yine bu da bir tür hikaye.
%8'i "Hayatım bir roman." dedi. %5'i "Hayatım bir tiyatro oyunu." dedi.
Sanırım kimse "Hayatım bir reality şov'" demedi.
(Gülüşmeler)
Fakat yine gözlemlediğimiz karmaşayı düzene sokuyoruz
ve aynı modeli alıyor
ve buradaki temel nokta, bir şey hikaye formatındaysa,
genellikle onu hatırlamamamız gerekirken hatırlarız.
Kimler George Washington
ve kiraz ağacının hikayesini hatırlıyor?
Orada ne olduğunu kesin olarak bilmiyoruz.
Paul Revere'in hikayesiydi, orada ne olduğunu kesin olarak bilmiyoruz.
Yani hikayelerden şüphe duymalıyız.
Biyolojik olarak onlara tepki vermeye programlandık.
Pek çok bilgi içeriyorlar. Sosyal güce sahipler.
Bizi diğer insanlara bağlıyorlar.
Bize verilen bir şeker gibiler,
politikayla ilgili bilgileri tüketirken, roman okurken.
Kurgu olmayan kitapları okurken, gerçekten hikayelerle besleniyoruz.
Kurgu olmayan kitaplar, bir anlamda, yeni kurgudur.
Kitap doğru şeyler söylüyor olabilir,
fakat herşey bu hikayeler ile aynı şekli alıyor.
Peki hikayelere fazla güvenmekte ne gibi tehlikeler var?
Hayatınızı böyle görüyorsunuz
olduğu veya olması gerektiği gibi bir "karmaşa" yerine.
Fakat özellikle fazla hikaye tarzında düşündüğümüzde
bir kaç temel problem olduğunu düşünüyorum.
Birincisi, hikayeler fazla basittir,
hikayelerin bakış açısında çıkarıp atmak vardır,
yalnızca 18 dakikaya değil,
pek çok hikayeyi bir iki cümlede sunabilirsiniz.
Detayları çıkardığınız zaman,
hikayeleri "iyiler kötülere karşı" şeklinde anlatırsınız,
kendi hayatınızla ilgili bir hikaye veya politikayla ilgili olsa da.
Evet bazen iyi-kötü durumu vardır, hepimiz bunu biliriz değil mi?
Fakat bence genel kural olarak,
çok fazla iyiler kötülere karşı hikayesini anlatma eğilimindeyiz.
Basit bir kural olarak
her "iyi-kötü" hikayesi anlattığınızda,
IQ'nuzu 10 puan veya daha fazla düşürüyorsunuz.
Yalnızca bunu içsel bir zihin alışkanlığı olarak alırsanız,
bana göre hızlı bir şekilde zekileşmenin bir yolu olabilir.
Hiç kitap okumanıza gerek yok.
Yalnızca bir düğmeye bastığınızı hayal edin,
her defasında iyi-kötü hikayesi anlatıyorsunuz
ve her bastığınızda,
IQ'nuzu 10 puan veya daha fazla düşürüyorsunuz.
Popüler olan diğer bir hikaye türü ise--
Oliver Stone filmlerini veya Michael Moore filmlerini biliyorsanız,
bir film yapıp sonra, "hepsi bir kazaydı" diyemezsiniz.
Hayır, komplo olmak zorunda. İnsanlar birlikte komplo kurar,
çünkü bir hikayede bir kasıt olmak zorundadır.
Bir hikaye doğal bir düzen veya insanlar tarafından yapılan karmaşık kurumlar,
insanlar tarafından yapılan tasarımlar ile ilgili değildir.
Hayır, hikayeler kötü insanların komplo teorisi üretmeleri hakkındadır.
Yani komplolar ile ilgili hikayeler duyduğunuzda
veya iyi insanlar bile birlikte komplo teorisi üretirken,
filmlerde izlediğiniz gibi,
bu bile şüpheci olmak için bir sebeptir.
Bir kural olarak,
eğer "Bir hikaye duyduğumda ne zaman şüphelenmeliyim?" diye sorarsanız,
bir hikaye duyduğunuzda ve "Bundan harika bir film olurdu!" diye düşünürseniz
(Gülüşmeler)
burada biraz daha dikkat etmelisiniz
ve bütün bunların bir karmaşa
olup olmadığını düşünmelisiniz.
Diğer bir ortak hikaye veya hikaye konusu ise "sert olmalıyız" iddiasıdır.
Bunu pek çok farklı durumda görürsünüz.
Bankalara karşı sert durmalıyız. İşçi sendikalarına karşı sert durmalıyız.
Farklı bir ülkeye karşı sert durmalıyız,
yabancı bir diktatör, müzakere ettiğimiz biri...
Yine buradaki nokta sert durmaya karşı olmak değil.
Bazen sert durmamız gerekir.
Nazilere karşı sert durduk ve bu iyi bir şeydi.
Fakat yine hikayede fazla hazır, fazla hızlı bir şekilde geri çekiliyoruz.
Bir şeyin neden olduğunu bilmediğimizde,
birini suçlarız ve "Onlara karşı sert durmalıyız!" deriz.
Sanki sizden önceki kuşakların aklına hiç
sert durma fikri gelmemiş gibi.
Ben bunu genellikle bir tür zihinsel tembellik olarak görüyorum.
Söylediğiniz basit bir hikayedir: "Sert olmalıyız,
sert olmalıydık, sert olmamız gerekecek."
Genellikle bu bir uyarı işaretidir.
Hikayeler ile ilgili diğer bir problem de
zihninize pek çok hikayeyi yalnızca bir kez alırsınız
veya bir gün boyunca, hatta hayatınız boyunca.
Dolayısıyla hikayeleriniz çok fazla amaca hizmet eder.
Örneğin yalnızca sabahları yataktan kalkmak için,
kendinize işinizin çok önemli olduğunu,
yaptığınız şeyin gerçekten önemli olduğuna dair bir hikaye anlatırsınız.
(Gülüşmeler)
belki gerçekten öyle, ama öyle olmamasına rağmen ben de kendime söylüyorum.
Ve biliyor musunuz? Bu hikaye işe yarıyor.
Beni yataktan kaldırıyor.
Bu bir tür kendini kandırma,
fakat problem hikayeyi değiştirmeye çalıştığımda oluyor.
Hikayedeki tüm olay ona sarılmak ve tutunmaktır,
böylelikle beni yataktan kaldırır.
Yani yalnızca zaman kaybı olan bir şeyler yaptığımda,
karmaşık hayatımda,
beni yataktan kaldıran hikayeme fazlasıyla tutunmuşumdur
ve idealinde, kafamda çok karmaşık bir hikaye haritasına sahip olmalıyım,
bilirsiniz, kombinasyonlar ve ölçüm matrisleri ve benzer şeyler,
fakat hikayelerin çalışma şekli bu değil.
Çalışmaları için hikayeler basit olmalı,
kolay ele alınan, diğerlerine kolay anlatılan, kolay hatırlanan.
Yani hikayelerin çift taraflı ve çelişen amaçları vardır
ve genellikle bizi yanlışa yönlendirir.
Eskiden ekonomistlerin kampında olduğumu düşünürdüm.
İyi insanlardan biriydim ve diğer iyi insanlarla işbirliği içindeydim
ve kötü insanların fikirlerine karşı savaşıyorduk.
Eskiden bunu düşünürdüm.
Ve sanırım hatalıydım.
Belki bazen iyi insanlardan biriyim
fakat bazı konularda sonunda farkettim ki: "Hey, iyi insanlardan biri değildim."
Kötü niyetli kötü insanlardan biri miydim emin değilim,
fakat bu hikayenin yanıma kâr kalması benim için zordu.
Bilişsel önyargı ile ilgili ilginç bir nokta, bu aralar
pek çok kitabın konusu olması.
"Nudge", "Sway", "Blink" kitapları var,
tek kelime isimli kitaplar,
hepsi nasıl çuvalladığımızla ilgili
ve gerçekten pek çok yolu var,
fakat benim ilginç bulduğum nokta, bu kitapların hiçbirinin,
tek veya en önemli çuvallama şeklimizi anlatmıyor olması
ve işte bu kendimize çok fazla hikaye anlatmamız
veya hikayeler tarafından kolayca ayartılmamız.
Neden bu kitaplar bize bunu söylemiyor?
Çünkü bu kitapların kendisi tamamen hikayeler üzerine kurulu.
Bu kitaplardan okudukça önyargılarınızdan bazılarını öğreniyorsunuz,
fakat diğer önyargılarınızdan bazılarını daha da kötü hale getiriyorsunuz.
Yani kitapların kendisi bilişsel önyargınızın bir parçası.
Genellikle insanlar bunları bir tılsım gibi alıyor:
"Bir kitap aldım, artık 'Tahmin Edilebilen İrrasyonel' olmayacağım."
(Gülüşmeler)
İnsanlar sanki en kötüsünü duymak istiyor,
yani psikolojik olarak insanlar buna hazırlanabilir veya kendini koruyabilir.
Karamsarlık diye bir pazar olmasının nedeni budur.
Fakat kitabı alarak bir noktaya varacağını düşünmek,
bu belki de daha büyük bir yanılgı.
Finansal okuryazarlık öğretilen bazı insanların en tehlikeliler
olduğunun bir kanıtı gibi.
Onlar gidip en kötü hataları yapanlar.
Hiçbir şey bilmediğinin farkında olan insanlar sonuçta
oldukça iyi duruma geliyor.
Hikayelerin üçüncü problemi,
dışarıdan insanların hikayeleriyle bizi maniple etmesi,
hepimiz reklamların "diğer insanlar" için olduğunu düşünürüz,
fakat tabii ki bu böyle değil, reklamlar hepimiz için.
Yani hikayelere çok fazla bağlanırsanız,
satış yapan insanlar size gelir,
ürünlerini bir hikaye ile size sunar.
Siz de "Bedava hikaye!" diyerek
ürünü satın alırsınız,
çünkü ürün ve hikaye birlikte gelir.
(Gülüşmeler)
Kapitalizmin nasıl çalıştığını düşünürseniz,
burada bir etkilenme var.
Arabalar ile ilgili iki tür hikaye düşünelim.
A Hikayesi: "Bu arabayı al,
böylelikle güzel, romantik eşlerin ve harika bir hayatın olacak."
(Gülüşmeler)
Bu hikayeyi tanıtmak için
finansal destek sağlayan pek çok kişi var.
Örneğin alternatif hikaye şu olabilir:
"Geliriniz ile örtüşen güzellikte bir arabaya ihtiyacınız yok.
Eş değerlerinizin ne yaptığına bakın ve onları taklit edin.
Bu pek çok probleme karşı iyi bir buluştur
fakat konu araba olunca, Toyota alın."
(Gülüşmeler)
Belki Toyota'nın bir desteği vardır
fakat Toyota'nın bile lüks araçlardan kazandığı para
ucuz araçlardan daha az fazla.
Yani duyduğunuz hikayeleri düşündüğünüzde,
cazip, çekici hikayeleri duyduğunuzu görürsünüz,
ve size söylüyorum, onlara güvenmeyin.
Hikayelere olan aşkınızı sizi maniple etmek için kullanan insanlar var.
Geri çekilin ve
"Kimsenin söylemek için
bir ödül almadığı mesajlar neler?" deyin.
Kendinize bunları söyleyin ve kararınızın değişip değişmediğine bakın.
Bu basit bir yol.
Hikaye akışında düşünmekten asla kurtulamazsınız,
fakat ne kadar hikayelerle düşündüğünüzü görebilir
ve daha iyi kararlar alabilirsiniz.
Bu konuşmayı düşünüyorsam, tabii ki bu konuşmadan ne aldığınızı
merak ediyorum.
Tyler Cowen'den hangi hikayeyi alıyorsunuz?
Hikayelerden biri bir serüven olabilir.
"Tyler arayışta bir adam.
Tyler buraya geldi ve bize hikayeler ile ilgili çok fazla düşünmememizi söyledi."
Bu bu konuşma hakkında anlatabileceğiniz bir hikaye.
(Gülüşmeler)
Bu bilinen, güzel bir model olabilir.
Belki hatırlarsınız. Diğerlerine anlatırsınız.
"Tuhaf bir adam geldi ve dedi ki
hikaye tarzında düşünmeyin. Bak bugün ne oldu sana anlatayım!"
(Gülüşmeler)
Ve kendi hikayenizi anlatırsınız.
(Gülüşmeler)
Diğer bir olasılık da, bir yeniden doğuş hikayesi anlatabilirsiniz.
"Eskiden çok fazla hikaye tarzı düşünürdüm."
(Gülüşmeler)
fakat sonra Tyler Cowen'i duydum
(Gülüşmeler)
ve şimdi daha az hikaye tarzı düşünüyorum!"
Bu da hatırlayacağınız bir hikaye,
bunu diğerlerine anlatabilirsiniz ve yine yapışıp kalır.
Derin bir trajedi ile ilgili bir hikaye de anlatabilirsiniz.
"Tyler Cowen diye bir adam geldi
(Gülüşmeler)
ve bize hikaye tarzında düşünmemeyi söyledi,
fakat tüm yaptığı bize hikaye anlatmaktı
(Gülüşmeler)
diğer insanların hikaye tarzında düşünmesiyle ilgili...
(Gülüşmeler)
Evet, bugün hangisi? Serüven, yeniden doğuş, trajedi?
Veya bu üçünün bir bileşimi?
Gerçekten emin değilim, ve size burada DVD oynatıcınızı
yakmanızı ve Tolstoy'u atmanızı söylemeyeceğim.
Hikaye tarzında düşünmek son derece insancadır.
Gabriel Garcia Marquez'in anıları "Anlatmak için Yaşamak" kitabında,
ne yaptığımızın anlamını bulmak için, hayatımıza anlam katmak için,
insanlarla bağ kurmak için hikayelerdeki hatıraları kullandığımızı söyler.
Bunların hiçbiri bitmeyecek, bitmemeli veya bitemez.
Fakat yine, bir ekonomist olarak, hayatı kıyısında düşünüyorum,
ek bir düşünce.
Hikayelerle daha çok mu, daha az mı düşünmeliyiz?
Hikayeleri duyduğumuzda, daha şüpheci olmalı mıyız?
Ve şüpheci olmamız gereken hikayeler hangileri?
Yine söylüyorum, genellikle en sevdiğiniz hikayeler,
en faydalı, en ilham veren hikayeler.
Fırsat maliyetine odaklanmayan hikayeler
veya insanların karmaşık amaçlanmamış sonuçları ile ilgili hikayeler değil,
çünkü bunlar genellikle iyi bir hikaye oluşturmaz.
Genellikle bir hikaye bir zafer hikayesidir, bir mücadele hikayesi;
karşı taraflar vardır, kötü veya cahil,
serüvende bir kişi vardır, yolculuk yapan biri
ve bir yabancı kasabaya gelir.
Bunlar sizin kategorileriniz, ama bunların sizi çok mutlu etmesine izin vermeyin.
(Gülüşmeler)
Alternatif olarak,
marjda, -Tolstoy'u yakmıyoruz-
ama biraz daha karmaşık olsun.
Bu yolculukları ve serüvenleri ve savaşları yaşamak zorunda olsaydım
bu benim için çok ağır olurdu!
Yani kendi hayatımı yaşayamaz mıyım?
Karmaşık, sıradan -bu kelimeyi kullanmakta tereddüt ettim- görkemli,
fakat benim için eğlenceli.
Bir hikaye takip etmek zorunda mıyım?
Yalnızca yaşayamaz mıyım?
Karmaşayla daha barışık olun.
Agnostik olmakla daha barışık olun
ve bunu sizi iyi hissettiren şeyler için söylüyorum.
Agnostik olabileceğiniz konuları seçmek ve kendini iyi
hissetmek oldukça kolay,
"Din veya politika hakkında agnostiğim" gibi.
Bu başka bir yerde daha dogmatik olabilmek için bir portföy hareketi gibi değil mi?
(Gülüşmeler)
Bazen,
en entellektüel anlamda güvenilir kişiler bir alanı seçer
ve bu alanda son derece dogmatik ve inatla mantıksızdırlar.
"Nasıl buna inanabilir?" diye düşünürsünüz
fakat bu onların inatçılığını alır
ve sonra diğer konularda, oldukça açık fikirli olabilirler.
Yani bazı konularda agnostik olmanız,
kendini aldatma konusunda makul davranıyor olmanız, kendi hikayeleriniz,
kendi açık fikirliliğiniz sizi sürü psikolojisine kaptırmasın.
(Gülüşmeler)
Bu epistemolojik süzülme fikrini ve
bu karmaşayı ve eksikliği
ve her şeyin mükemmel bir şekilde işlemediğini
ve burada bir yolculukta olmadığınızı düşünün.
Burada pek çok karmaşık sebep veya sebeplerden bulunuyorsunuz
ve belki ne olduğunu bilmiyorsunuz ve belki ben de bilmiyorum,
fakat yine de davet edilmekten mutluyum ve dinlediğiniz için teşekkür ederim.
(Gülüşmeler)
(Alkışlar)
Мені сказали, що виступаючи тут, я маю розповідати історії,
але натомість я хочу сказати дещо інше: чому я з підозрою ставлюсь до історій,
чому вони змушують мене нервувати.
Насправді, чим більш надихаючою є історія,
тим більш я нервуюсь.
(Сміх)
Отож, найкращі історії часто найпідступніші.
Хороша і водночас погана риса історій – це те, що вони слугують фільтрами.
Із великої кількості інформації дещо відсіюється,
а дещо зберігається.
Але проблема з фільтрами в тому, що вони завжди залишають одне й те ж.
Вам завжди залишають кілька одних і тих же простих історій.
Є давня приказка, що кожну історію
можна звести до фрази "В місто прийшов незнайомець".
Крістофер Букер у своїй книзі пише,
що існує лише сім типів історій.
Історії про чудовиськ, історії успіху, випробування,
мандрівка і повернення, комедія, трагедія і переродження.
Можна не приймати саме цей перелік,
та суть у тому, що коли ми мислимо в рамках історій,
ми знов і знов переказуємо те саме.
Ми провели дослідження,
у якому попросили учасників описати їхнє життя.
Цікаво, що у своїх відповідях
дуже мало хто з них охарактеризував своє життя як "всяка всячина".
(Сміх)
Та це, може, найліпша відповідь, у кращому розумінні цього слова.
"Всяка всячина" може бути виявом свободи,
може стати шляхом до розкриття своїх численних сильних сторін.
Але люди надавали перевагу іншому: "Моє життя – це подорож".
51% хотіли зобразити своє життя, як історію.
11% відповіли: "Моє життя – це боротьба". Знов-таки, це різновид історії.
8% сказали: "Моє життя – це роман", а 5% відповіли: "Моє життя – це драма".
Навряд чи хтось сказав: "Моє життя – це реаліті-шоу".
(Сміх)
Знов-таки, ми намагаємось якось впорядкувати безлад
за допомогою паттернів,
і при цьому, якщо щось стає історією, воно нам запам'ятовується
навіть тоді, коли не треба.
Скільки з вас знають історію
про Джорджа Вашингтона і вишню?
Не певен, що ця історія точно відповідає дійсності.
У випадку з Полом Ревіром, не певен, що все відбувалось саме так.
Тож знов-таки, ми маємо з підозрою ставитись до історій.
У нас на біологічному рівні закладена сприйнятливість до історій.
Вони містять багато інформації. Вони мають соціальний вплив.
Вони пов'язують нас із іншими людьми.
Ми їх ковтаємо, як цукерки,
коли сприймаємо політичну агітацію, коли читаємо романи.
Коли читаємо нон-фікшн, ми насправді теж ковтаємо історії.
Нон-фікшн, у певному розумінні, є белетристикою.
У книзі може йтися про реальні речі,
але, знов-таки, все наближається до форми вже згаданих вище типів історій.
Та які проблеми може викликати таке широке використання історій?
Ви розглядаєте своє життя, як історію,
а не як безлад, яким воно і є чи має бути.
Точніше, я хотів би обміркувати кілька головних проблем,
коли ми надто зациклюємось на мисленні в рамках історій.
По-перше, зазвичай розповіді надто прості,
адже мета розповіді – висловити головну думку,
вклавшись не лише у 18 хвилин,
а й, у багатьох випадках, обмежитись одним-двома реченнями.
Коли ви усуваєте деталі,
то, скоріш за все, розповідь зводиться до протистояння добра і зла,
незалежно від того, чи це розповідь про своє життя, чи про політику.
Я знаю, іноді справді суть полягає в цьому протистоянні, так?
Та я вважаю, що, зазвичай,
ми надто схильні розповідати історії про добро і зло.
Як практичне правило,
просто уявіть, що кожного разу, як ви розповідаєте історію про добро і зло,
ви зазвичай знижуєте свій IQ на десять пунктів, чи навіть більше.
Якщо ви засвоїте цю думку на рівні психічних звичок,
то це може вам допомогти дуже швидко порозумнішати.
Вам не потрібно читати книг.
Просто уявіть, що ви натискаєте кнопку
щоразу, коли розповідаєте історію про добро і зло,
і, натискаючи цю кнопку,
ви знижуєте свій IQ на десять чи більше пунктів.
Інший популярний тип історій –
якщо ви бачили фільми Олівера Стоуна чи Майкла Мура,
не можна зняти фільм і сказати: "Це про одну випадковість".
Ні, в ньому має бути змова, яка об'єднує людей,
тому, що в історії має бути присутня мета.
Історія не розповідає про спонтанність, про складні суспільні взаємини,
які виникають в результаті реальних дій, а не продуманого плану.
Ні, історія оповідає про злих людей, які разом щось замислили.
Тож коли ви чуєте історії про замисел,
навіть якщо це історії про замисел хороших людей,
як у сюжеті кінофільмів,
це, знов-таки, привід поставитись до історій з підозрою.
Можна порадити таке практичне запитання:
"Які історії повинні особливо насторожувати?"
Це історії, почувши які, ви думаєте: "О, це був би чудовий сюжет для фільму!"
(Сміх)
Саме тоді ця "вау"-реакція має спонукати нас подумати далі,
підштовхнути до роздумів про те,
що, мабуть, ситуація дещо складніша і неоднозначніша.
Ще один поширений тип історій – заяви, що нам слід проявити твердість.
Ця історія звучить в різних контекстах.
Нам слід проявити твердість до банків. Слід проявити твердість до профспілок.
Нам слід проявити твердість у відносинах
з іншою країною, з іноземним диктатором, чи з учасниками переговорів.
Знов-таки, я не заперечую проти твердості.
Іноді нам слід проявляти твердість.
Ми чинили правильно, коли проявляли твердість щодо нацистів.
Та історії такого типу захоплюють нас дуже швидко й легко.
Коли ми насправді не знаємо, чому щось сталось,
ми покладаємо на когось вину і заявляємо: "З ними слід проявити твердість".
Ніби наші попередники ніколи б не додумались
до необхідності проявити твердість.
Я це зазвичай розглядаю як різновид розумових лінощів.
Дуже просто вдаватись до історій: "Нам слід проявити твердість,
слід було проявити твердість, треба буде проявити твердість".
Це має бути застережним сигналом.
Інша проблема з історіями в тому,
що неможливо засвоїти величезну кількість історій
за один раз, за один день, чи навіть за все життя.
Ми надто часто вдаємось до історій.
Наприклад, щоб вранці встати з ліжка,
ви собі розповідаєте історію,
що ваша робота дуже важлива, що ви займаєтесь важливою справою.
(Сміх)
Може, це справді так, але я використовую цю історію навіть тоді, коли це неправда.
І знаєте що? Дана історія працює.
Вона мене спонукає встати з ліжка.
Вона працює як самообман, але виникає проблема,
коли насправді цю історію варто було б змінити.
Сенс даної історії в тому, що я вірю в неї, чіпляюсь за неї,
і вона мене змушує встати з ліжка.
Але коли я займаюсь справами, які насправді є марнуванням часу,
то в цьому хаосі свого життя
я надто тримаюсь за історію, яка допомагала мені встати з ліжка.
В ідеалі, слід було б мати в голові дуже складну схему,
з комбінаторикою, таблицями обчислення і тому подібним.
Проте історії працюють інакше.
Дієві історії мають бути простими,
зрозумілими, легко розповідатись і легко запам'ятовуватись.
Отож історії виконують дві протилежні функції,
і легко вводять нас в оману.
Колись я думав, що належу до табору економістів,
я був одним із хороших хлопців, і разом з іншими хорошими хлопцями
ми боролися з ідеями поганих хлопців.
Я колись справді так вважав.
Можливо, я помилявся.
Може, іноді я належу до хороших хлопців,
та щодо декотрих питань я врешті збагнув: "Я там не був хорошим хлопцем."
Я не вважаю, що був поганим хлопцем, тобто, я не мав злого наміру,
але для мене було справді дуже важко подолати цю історію.
Сьогодні написано чимало книг
про когнітивні упередження.
Ці книги з короткими назвами,
такі як Nudge, Sway, Blink,
і в них йдеться про те, як ми обманюємо себе.
Є чимало причин помилок,
але я хотів би відмітити, що в жодній з цих книг не описано
єдину, як на мене, головну причину, чому ми обманюємо себе –
ми розповідаємо собі надто багато історій,
або ж ми дуже легко їм піддаємось.
Чому в тих книгах не згадується ця причина?
Річ у тім, що самі книги теж є історіями.
Чим більше ви читаєте таких книг, тим більше дізнаєтесь про деякі упередження,
але разом з тим ви посилюєте декотрі інші свої упередження.
Тож ті книги теж є частиною ваших упереджень.
Зазвичай люди їх купують немовби талісман, з думкою:
"Я купив цю книгу. Я не буду 'Передбачувано ірраціональним' ".
(Сміх)
Це так, ніби люди хочуть почути найгірше,
щоб психологічно підготуватись чи захиститись.
Ось чому песимізм такий популярний.
Але думати, що, придбавши книгу, ви чогось досягнете –
це, мабуть, найбільша помилка.
Є дані, які показують, що найнебезпечніші люди –
це ті, хто опанував основи фінансової грамотності.
Такі люди після навчання роблять найгірші помилки.
А от люди, які знають, що вони нічого не знають,
досягають справді хороших результатів.
Третя проблема з історіями –
це те, що за допомогою історій інші нами маніпулюють.
Кожен тішить себе думкою, що рекламні історії на нього не діють.
Але звісно ж, це не так. Реклама впливає на усіх нас.
Якщо ви занадто прив'язані до історій,
то з'являються продавці, які пов'язують історію зі своїм продуктом.
Ви думаєте:
"О, безкоштовна історія!"
І зрештою купите товар,
адже він тісно пов'язаний із історією.
(Сміх)
Якщо подумати, принципи капіталізму
містять певне упередження.
Порівняймо дві історії про авто.
Історія А: "Придбайте це авто,
і у вас буде чудовий партнер і захопливе життя"
(Сміх)
Багато людей отримують
фінансову вигоду від проштовхування цієї історії.
Припустимо, є й історія Б:
"Насправді, авто вам потрібне не для демонстрації свого статусу.
Зазвичай ви просто дивитесь на своїх однолітків і робите, як вони.
Цей спосіб підходить у багатьох випадках,
та коли йдеться про авто, просто придбайте Тойоту."
(Сміх)
Може, Тойоті це й вигідно,
але навіть Тойота більше заробляє на елітних машинах,
а не на дешевих.
Тож якщо ви замислитесь, які історії вам розповідатимуть,
це будуть гламурні історії, спокусливі історії,
і знов-таки, я вам раджу не вірити цим історіям.
Декотрі люди використовують вашу любов до історій, щоб вами маніпулювати.
Зупиніться і задумайтесь:
які є оповіді,
які є історії, на котрих ніхто не наживатиметься?
Продумайте ці історії, і подивіться, чи вплине це на ваше рішення.
Це один простий спосіб.
Ви ніколи не зможете позбутись звички мислити історіями,
але ви можете контролювати цю звичку,
і в результаті приймати кращі рішення.
Думаючи про свій виступ тут, я, звісно ж, замислююсь:
що ви візьмете з мого виступу?
Яку історію ви засвоїте від Тайлера Ковена?
Можливо, це буде історія про виклик.
"У Тайлера було завдання.
Він прийшов сюди, щоб порадити нам менше мислити історіями".
Це історія, яку ви можете розповісти про мій виступ.
(Сміх)
Вона добре вписується у традиційні рамки.
Її можна запам'ятати. Її можна розповісти іншим.
"Цей дивний чолов'яга прийшов і сказав:
'Не розповідайте історій. Давай розповім, що сталось сьогодні.'"
(Сміх)
І ви розповідаєте історію.
(Сміх)
Є й інша можливість – розповісти історію про переродження.
Ви можете сказати: "У моєму мисленні історії займали забагато місця,
(Сміх)
але якось я почув виступ Тайлера Ковена
(Сміх)
і тепер використовую історії менше".
Цю оповідь також легко запам'ятати
та розповідати іншим людям, і знову ж, зациклитись на ній.
Або ж, ви можете розповісти глибоко трагічну історію.
"І тут прийшов Тайлер Ковен
(Сміх)
і сказав нам не мислити історіями, та сам він
тільки те й робив, що розповідав історії
(Сміх)
про те, як інші люди постійно мислять історіями".
(Сміх)
Тож що ми маємо? Пригоду, переродження чи трагедію?
Чи, може, все це водночас?
Я не можу точно сказати, і я не збираюсь вам радити
спалити свій DVD-плеєр і викинути книги Толстого.
Схильність мислити історіями – це одна з фундаментальних людських рис.
У книзі "Жити, щоб розповісти про це" Габріель Гарсія Маркес пише,
що ми запам'ятовуємо історії, щоб збагнути сенс наших вчинків,
осмислити наше життя, встановити зв'язки з іншими.
Все це не зникне, не повинно зникати, і не може зникнути.
Проте, як економіст, я думаю про крайні випадки,
про екстремальні рішення.
Ми маємо більше чи менше вдаватись до історій?
Коли ми чуємо історії, чи не повинні ми бути обережними?
І які історії мають нас насторожувати?
Я знов хочу наголосити, що часто саме такі історії нам подобаються,
ми їх вважаємо найзахопливішими, найбільш надихаючими.
У цих історіях не йдеться про альтернативну вартість,
чи про складні, непередбачувані наслідки людських дій,
тому що, зазвичай, ці чинники не вписуються в захопливу історію.
Тож історія нерідко зводиться до історії тріумфу,
до історії боротьби із антагоністичними силами, злими чи дурними.
У когось є місія, хтось вирушає в мандрівку,
і незнайомець прибуває до міста.
Все це – ваше бачення, не дозволяйте йому зробити вас надто щасливими.
(Сміх)
І як альтернатива,
як крайній випадок, не потрібно палити книги Толстого,
просто визнайте, що життя більш хаотичне.
Якби мені справді довелося пережити такі мандрівки, місії і боротьбу,
мені було б так важко!
Я б думав: Господи, чи можу я просто прожити життя
у його безладній, звичайній – не певен, чи доречне це слово – величі,
якщо таке життя робить мене щасливим?
Невже неодмінно потрібен сюжет?
Чи можу я просто жити?
Будьте сприйнятливішими до невпорядкованості.
Будьте сприйнятливішими до сумнівів,
коли йдеться про ті речі, які вас тішать.
Дуже просто бути агностиком щодо окремих питань,
де це для вас зручно,
наприклад: "Я агностик в релігії чи політиці."
Це ніби індульгенція, що вибачає догматизм в інших питаннях, так?
(Сміх)
Іноді
найавторитетніші інтелектуали обирають одну сферу,
і так догматично, так твердолобо обстоюють свою позицію,
що ви думаєте: "Як вони взагалі можуть в таке вірити?"
Але їхня впертість стосується лише цієї сфери,
тоді як у інших питаннях вони можуть бути значно відкритішими.
Так що, не піддавайтесь ілюзії, думаючи, що якщо ви в чомусь сумніваєтесь,
то ви цілком раціонально ставитесь
до свого самообману, своїх історій і своєї неупередженості.
(Сміх)
Обміркуйте цю ідею вільного польоту думки,
плутанини, незавершеності,
подумайте про те, що не все має строгий порядок,
а ваша присутність тут – це не частина мандрівки.
Ви тут з певної причини, можливо, не з однієї,
і ви, може, не знаєте, що це за причина, і я, може, теж не знаю,
але в будь-якому разі, я радий, що мене запросили, і дякую за увагу.
(Сміх)
(Оплески)
Tôi được mời tới đây và kể cho các bạn tất cả những câu chuyện
Nhưng những gì
tôi muốn làm là thay vào đó
Cho bạn biết tại sao
tôi ngi ngờ nhữg câuchuyện
vì sao chúg khiến tôi lo
Thực tế, một câu chuyện càng truyền cảm hứng cho tôi,
thường thường, tôi càng trở nên lo lắng.
(Cười)
Vậy nên những câu chuyện hay nhất thường là khó khăn nhất.
Điều tốt và xấu về những câu chuyện đó là chúng là một dạng đồ lọc.
Chúng chứa rất nhiều thông tin, và chúng bỏ đi một vài điều,
và giữ một vài thông tin lại.
Nhưng một điều về cái máy lọc này là chúng luôn để những điều giống nhau lại.
Bạn luôn rời đi với một vài câu chuyện đơn giản giống nhau.
Có một câu nói mà mọi câu chuyện
đều có thể được tóm tắt lại là "một người lạ ở thị trấn".
Có một quyển sách của Christopher Booker,
trong đó anh ấy nói rằng thực sự có bảy thể loại câu chuyện.
Có quái vật, những người từ nghèo trở nên giàu, điều tra,
du hành và quay trở về, chuyện hài, bi kịch, hồi sinh.
Bạn không nhất thiết phải đồng tình với danh sách đó,
nhưng mục đích chính là: nếu bạn nghĩ về những câu chuyện,
bạn đang nói đi nói lại với chính mình những điều giống nhau.
Đã từng có một cuộc khảo sát, chúng tôi hỏi một vài người --
họ được yêu cầu miêu tả cuộc sống của họ.
Khi được hỏi miêu tả về cuộc sống của mình,
điều thú vị là chỉ có vài người nói "mớ hỗn độn".
(Cười)
Đó có thể là câu trả lời tốt nhất, tôi không có ý xấu đâu.
"Mớ hỗn độn" có thể là tự do, "mớ hỗn độn" có thể là quyền lực,
"mớ hỗn độn" có thể là một cách rút ra được nhiều điểm mạnh.
Nhưng điều mà mọi người muốn nói là, "Cuộc sống của tôi là một cuộc hành trình"
51% họ muốn biến cuộc sống của mình thành một câu chuyện.
11% nói "Cuộc sống của tôi là một trận chiến". Một lần nữa, đó là một dạng của câu chuyện.
8% nói, "Cuộc sống của tôi là một cuốn tiểu thuyết" 5% nói, "Cuộc sống của tôi là một vở kịch."
Tôi không nghĩ có ai nói, "cuộc sống của tôi là một chương trình truyền hình thực tế"
(Cười)
Nhưng một lần nữa, chúng ta đang áp đặt trật tự lên sự lộn xộn mình chứng kiến,
và nó có cùng một mô hình,
và khi một điều gì đó đang ở trong dạng một câu chuyện,
thường, chúng ta nhớ đến nó khi mà chúng ta không nên.
Vậy có bao nhiêu người trong số các bạn, biết câu chuyện
về George Washington và cây cherry?
Nó không rõ ràng là chuyện đó đã thực sự xảy ra.
Câu chuyện về Paul Revere, cũng không rõ đó là chuyện thực sự đã xảy ra.
Nên một lần nữa, chúng ta nên nghi ngờ những câu chuyện.
Chúng ta được lập trình về mặt sinh học để đáp lại những câu chuyện.
Chúng chứa đựng rất nhiều thông tin. Chúng có sức mạnh cộng đồng.
Chúng kết nối ta với người khác.
Vậy nên chúng như viên kẹo mà chúng ta ăn
khi tiêu thụ thông tin chính trị, khi chúng ta đọc những cuốn tiểu thuyết.
Khi chúng ta đọc những quyển sách thực tế, chúng ta được cung cấp những câu chuyện thực.
Sự không hư cấu, theo một ý nghĩa, chính là sự hư cấu mới.
Quyển sách có thể nói những điều đúng,
nhưng một lần nữa, mọi thứ đều có cùng hình thức với những câu chuyện này.
Vậy, những vấn đề của việc phụ thuộc quá nhiều vào những câu chuyện là gì?
Bạn nhìn cuộc đời mình như thế này
thay vì nó là, hoặc nó nên là một sự lộn xộn.
Nhưng cụ thể hơn, tôi nghĩ một vài vấn đề chính
khi chúng ta nghĩ quá nhiều về sự kể chuyện.
Thứ nhất, những lời kể thường quá đơn giản,
vì mục đích của một lời kể chuyện đó là lược bỏ
không chỉ trong 18 phút,
mà đa số những câu chuyện bạn có thể diễn đạt chỉ trong 1 hay 2 câu
Khi bạn lược bỏ chi tiết,
bạn có xu hướng kể những câu chuyện về cái thiện và cái ác,
cho dù đó là câu chuyện về của đời bạn hoặc câu chuyện về chính trị.
Tôi biết một vài điều thực sự là cái thiện chống cái ác, chúng ta đều biết, phải không?
Nhưng tôi nghĩ, như một nguyên tắc chung,
chúng ta rất có thiên hướng kể câu chuyện cái thiện cái ác.
Giống như quy tắc ngón tay cái đơn giản,
hãy tưởng tượng mỗi lần bạn kể câu chuyện cái thiện chống cái ác,
bạn đang đơn giản tự làm giảm IQ của mình đi 10 điểm hoặc hơn.
Nếu bạn chỉ nhận nó như một dạng thói quen tinh thần,
theo tôi, đó là một cách để trở nên thông minh hơn một cách nhanh chóng.
Bạn không cần phải đọc bất kỳ quyển sách nào
Hãy chỉ tưởng tượng mình đang nhấn một cái nút
mỗi lần bạn kể chuyện cái thiện chống cái ác,
và bằng cách nhấn nút đó,
bạn giảm IQ của mình đi 10 điểm hoặc hơn.
Một dạng truyện phổ biến khác --
nếu bạn biết những bộ phim của Oliver Stone hay Michael Moore,
bạn không thể làm nên một bộ phim và nói: "Tất cả chỉ là một sự tình cờ."
Không, nó cần phải có một âm mưu, mọi người dựng kịch bản cùng nhau,
bởi vì trong một câu chuyện, một câu chuyện là về một mục đích.
Một câu chuyện không phải về một thứ tự không gò bó hay các tổ chức con người phức tạp
những điều là sản phẩm của hành động của con người, nhưng không phải của con người thiết kế.
Không, một câu chuyện là về những người xấu lên kế hoạch cùng nhau.
Vì thế khi bạn nghe những câu chuyện về những âm mưu,
hay thậm chí những câu chuyện về người tốt lên kế hoạch cùng nhau,
như khi bạn xem những bộ phim,
đây, một lần nữa, là lý do để nghi ngờ.
Theo quy tắc ngón tay cái, nếu như bạn hỏi:
"Khi tôi nghe một câu chuyện, khi nào thì tôi nên đặc biệt nghi ngờ?"
Nếu bạn nghe một câu chuyện và bạn nghĩ: "Ồ, nó có thể làm nên một bộ phim hay!"
(Cười)
Đó là khi phản ứng "uh-oh" nên bật lên,
và bạn nên bắt đầu nghĩ về việc
tất cả có thể là một phần của một sự hỗn độn.
Một câu chuyện hay cốt truyện phổ biến khác là lời tuyên bố chúng ta "phải trở nên cứng rắn"
Bạn sẽ nghe điều này trong rất nhiều ngữ cảnh.
Chúng ta phải cứng rắn với ngân hàng. Chúng ta phải cứng rắn với công đoàn.
Chúng ta cần cứng rắn với một đất nước nào đó khác,
một nhà độc tài ngoại quốc nào đó, một người chúng ta đang thương lượng cùng.
Một lần nữa, vấn đề không phải ở việc chống lại việc trở nên cứng rắn.
Đôi khi, chúng ta nên cứng rắn.
Việc chúng ta cứng rắn với Đức Quốc xã là một điều tốt.
Nhưng đây một lần nữa lại là một câu chuyện chúng ta phải dùng đến quá dễ dàng, quá nhanh chóng.
Khi chúng ta không thực sự biết vì sao điều gì đó đã xảy ra,
chúng ta đổ lỗi cho ai đó, và nói: "Chúng ta cần cứng rắn với họ!"
Như thể điều đó chưa bao xảy ra với cha ông bạn,
cái ý tưởng của việc cứng rắn này.
Tôi thường xem nó như một dạng của sự lười biếng tinh thần.
Đó là một câu chuyện đơn giản mà bạn kể: "Chúng ta cần trở nên cứng rắn,
chúng ta đã cần trở nên cứng rắn, chúng ta sẽ phải cứng rắn."
Thường thì, đó như một dạng của một dấu hiệu cảnh báo.
Một kiểu vấn đề khác với các câu chuyện là
bạn chỉ có thể lấp đầy nhiều câu chuyện vào tâm trí bạn ngay lập tức,
hoặc trong một ngày, hoặc thậm chí cả cuộc đời.
Vậy nên những câu chuyện của bạn đang phục vụ rất nhiều lý do.
Ví dụ, chỉ bước ra khỏi giường vào buổi sáng,
bạn kể câu chuyện cho chính mình
rằng công việc của bạn rất quan trọng, điều bạn đang làm là rất quan trọng.
(Cười)
và có thể là đúng vậy, nhưng tôi kể cho tôi câu chuyện đó kể cả khi không như vậy.
Và bạn biết gì không? Câu chuyện đó có tác dụng.
Nó khiến tôi bước ra khỏi giường.
Nó như một dạng tự đánh lừa bản thân,
nhưng vấn đề xuất hiện khi tôi cần thay đổi câu chuyện đó.
Mục đích của câu chuyện là việc tôi nắm lấy nó và tôi giữ nó,
và nó khiến tôi bước ra khỏi giường.
Vì thế, khi tôi đang làm một việc mà thực sự chỉ là một sự lãng phí thời gian,
trong mớ lộn xộn của cuộc sống của tôi,
tôi quá ràng buộc với câu chuyện khiến tôi bước ra khỏi giường,
và một cách lý tưởng, tôi nên có một bản đồ câu chuyện đầy phức tạp trong đầu,
bạn biết đấy, với những tổ hợp và một ma trận của tính toán, và những điều tương tự
nhưng đó không phải là cách những câu chuyện vận hành.
Những câu chuyện muốn vận hành cần phải đơn giản,
dễ hiểu, dễ kể cho người khác, dễ nhớ.
Như thế, những câu chuyện sẽ phục vụ những mục đích kép và đối lập,
và thường chúng sẽ khiến chúng ta lạc lối.
Tôi từng nghĩ tôi đã ở giữa một nhóm những nhà kinh tế,
tôi là một trong số những người tốt, và tôi liên kết với với những người tốt khác,
và chúng tôi đã chiến đấu những lý tưởng của những người xấu.
Tôi đã từng nghĩ như vậy đó!
Và có lẽ, tôi đã lầm.
Có thể thi thoảng, tôi là một trong số những người tốt,
nhưng trong một vài trường hợp, tôi nhận ra: "Này, mình đâu phải một trong số những người tốt."
Tôi không chắc tôi đã là kẻ xấu theo nghĩa có ý đồ xấu,
nhưng nó rất khó với tôi để tránh khỏi câu chuyện đó.
Một điều thú vị về các xu hướng nhận thức
là chúng là chủ đề của rất nhiều quyển sách ngày nay.
Có sách Nudge, sách Sway, sách Blink,
những quyển sách một tựa đề,
tất cả đều về những cách chúng ta làm hỏng việc.
Và có rất nhiều cách,
nhưng điều mà tôi thấy thú vị là không một quyển sách nào nhận ra,
đối với tôi, phương thức duy nhất, trọng tâm, quan trọng nhất chúng ta làm hỏng việc là gì,
và đó là việc chúng ta kể cho chính mình quá nhiều câu chuyện,
hoặc chúng ta bị mê hoặc một cách quá dễ dàng bởi những câu chuyện.
Tại sao những quyển sách này không nói với chúng ta điều đó?
Bởi vì chính những quyển sách đều về những câu chuyện.
Bạn càng đọc nhiều những quyển sách này, bạn đang học thêm về thành kiến của mình
nhưng bạn đang khiến một vài thành kiến khác trở nên tệ hơn.
Vì thế chính những quyển sách là một phần của thành kiến trong nhận thức của bạn.
Thường, mọi người mua chúng như một dạng bùa, như là:
"Tôi mua quyển sách này. Tôi sẽ không 'Phi lý trí'."
(Cười)
Như thể mọi người muốn nghe điều tệ nhất,
vậy nên theo tâm lý, họ có thể chuẩn bị cho nó hoặc bảo vệ mình khỏi nó.
Đó là lý do tại sao có cái gọi là thị trường cho tính bi quan.
Nhưng nghĩ việc mua một quyển sách sẽ đưa bạn đến đâu đó,
điều đó có thể là sự sai lầm lớn hơn.
Nó như thể là bằng chứng cho thấy những con người nguy hiểm nhất
là những người đã được dạy kiến thức tài chính.
Họ là những người đã đi và mắc những sai lầm tệ nhất.
Họ là những người nhận ra họ không biết gì cả,
và rốt cuộc lại làm rất tốt.
Và vấn đề thứ 3 với những câu chuyện
là những người ngoài cuộc dùng những câu chuyện kiểm soát chúng ta,
và chúng ta đều thích nghĩ rằng quảng cáo chỉ có tác dụng với người khác,
nhưng, tất nhiên, đó không phải là đúng, quảng cáo có tác dụng với tất cả chúng ta.
Vậy nên nếu bạn quá bị ràng buộc vào những câu chuyện,
điều sẽ xảy ra là những người bán hàng sẽ đi theo,
và họ sẽ gộp mặt hàng của mình với một câu chuyện.
Bạn sẽ, "Kìa, một câu chuyện miễn phí!"
Và rồi rốt cục bạn mua sản phẩm,
bởi vì sản phẩm và câu chuyện đó đi liền với nhau.
(Cười)
Nếu bạn nghĩ về cách chủ nghĩa tư bản hoạt động,
có một thành kiến ở đây.
Hãy cùng cân nhắc 2 dạng câu chuyện về ô tô.
Câu chuyện A là : "Mua chiếc xe này,
và bạn sẽ có những đối tác xinh đẹp, lãng mạn và một cuộc sống đầy hấp dẫn"
(Cười)
Có rất nhiều người
có động cơ về mặt tài chính để thúc đẩy câu chuyện đó.
Nhưng, một câu chuyện thay thế là:
"Bạn không thực sự cần một chiếc xe tốt như thu nhập của bạn sẽ biểu lộ ra.
Điều bạn thường làm là nhìn vào việc bạn của bạn làm và bắt chước họ.
Đó là một cách tự học tốt cho rất nhiều vấn đề,
nhưng khi nhắc tới ô tô, hãy chỉ mua một chiếc Toyota."
(Cười)
Có thể Toyota có động cơ ở đó,
nhưng thậm chí Toyota cũng kiếm nhiều tiền hơn từ những chiếc xe sang trọng,
và ít tiền hơn từ những chiếc xe rẻ hơn.
Nên nếu bạn nghĩ nhóm truyện nào bạn sẽ nghe,
bạn rốt cục sẽ nghe những câu chuyện đầy mê hoặc, đầy quyến rũ,
và một lần nữa, tôi nói với các bạn, đừng tin chúng.
Có những người lợi dụng tình yêu dành cho những câu chuyện của bạn để điều khiển bạn.
Cản lại và nói:
"Những thông điệp,
những câu chuyện gì mà không ai có động lực để kể?"
Bắt đầu nói với chính mình những điều đó, và xem liệu những quyết định của bạn có thay đổi.
Đó là một cách đơn giản.
Bạn có thể không bao giờ thoát ra được cách suy nghĩ về những câu chuyện,
nhưng bạn có thể cải thiện mức độ bạn nghĩ trong những câu chuyện,
và ra những quyết định tốt hơn.
Vì thế nếu tôi đang nghĩ về bài nói này, tôi tự nhủ, tất nhiên rồi,
bạn rút được gì từ bài nói này?
Câu chuyện gì bạn rút ra được từ Tyler Cowen?
Một câu chuyện bạn có thể giống câu chuyện về một sự điều tra.
"Tyler là một người đàn ông trong một cuộc tìm kiếm.
Tyler tới đây, và anh bảo chúng tôi rằng đừng nghĩ quá nhiều về những câu chuyện."
Đó sẽ là một câu chuyện bạn có thể kể về bài nói này.
(Cười)
Nó sẽ phù hợp với một khuôn mẫu khá phổ biến.
Bạn có thể nhớ nó. Bạn có thể kể nó cho người khác.
"Anh chàng kỳ lạ này đến, và anh nói
'Đừng nghĩ về những câu chuyện. Để tôi kể cho bạn điều đã xảy ra trong hôm nay!"
(Cười)
Và bạn kể câu chuyện của bạn.
(Cười)
Một khả năng khác là bạn có thể kể chuyện về sự hồi sinh.
Bạn có thể nói, "Tôi từng nghĩ quá nhiều về những câu chuyện
(Cười)
nhưng rồi tôi nghe Tyler Cowen
(Cười)
và tôi nghĩ ít hơn về những câu chuyện!"
Đó cũng có thể là một lời kể bạn sẽ nhớ,
bạn có thể kể cho người khác, và một lần nữa, nó sẽ gắn với bạn.
Bạn cũng có thể kể câu chuyện về một bi kịch sâu đậm.
"Anh chàng Tyler Cowen này đến
(Cười)
và nói với chúng tôi rằng đừng nghĩ về các câu chuyện,
nhưng tất cả những gì anh ấy có thể làm là kể cho chúng tôi những câu chuyện
(Cười)
về việc những người khác nghĩ quá nhiều về các câu chuyện như thế nào."
(Cười)
Vậy, hôm nay, sẽ là câu chuyện nào? Một cuộc tìm kiếm, sự hồi sinh, nỗi bi kịch?
Hay có thể một chút kết hợp của cả 3?
Tôi không thật sự chắc chắn, và tôi không ở đây để bảo các bạn
đốt đầu đĩa DVD của mình và vứt bộ sách Tolstoy đi.
Suy nghĩ về các câu chuyện cơ bản là thuộc tinh con người.
Có một cuốn hồi ký Gabriel Garcia Marquez "Sống để kể một câu chuyện"
mà chúng ta sử dụng ký ức trong các câu chuyện để hiểu những gì chúng ta đã làm,
để đưa ra ý nghĩa đối với cuộc sống, để tạo ra những sự kết nối với người khác.
Không gì trong những điều này sẽ biến mất, nên biến mất, hay có thể biến mất.
Nhưng một lần nữa, với tư cách một nhà kinh tế, tôi nghĩ về cuộc sống trên bờ vực,
một quyết định bổ sung.
Chúng ta có nên nghĩ nhiều hơn, hay ít hơn về các câu chuyện?
Khi chúng ta nghe những câu chuyện, chúng ta có nên nghi ngờ nhiều hơn?
Và những dạng truyện gì chúng ta nên thấy nghi ngờ?
Một lần nữa, tôi nói với các bạn đó là những câu chuyện, thường thường, là bạn thích nhất,
rằng bạn thấy đáng được thưởng nhất, truyền cảm hứng nhất.
Những câu chuyện không tập trung vào chi phí cơ hội,
hay hậu quả phức tạp, không lường trước của những hành động của con người,
bời vì rất thường xuyên, điều đó không tạo nên một câu chuyện hay.
Nên thường, một câu chuyện là một câu chuyện về sự chiến thắng, về sự đấu tranh;
có những thế lực đối lập, có thể ác hoặc ngu dốt;
có một người đang được tìm kiếm, một người thực hiện một cuộc du hành,
và một người lạ đến với thị trấn.
Và những người là loại người bạn thích, nhưng đừng để họ khiến bạn hạnh phúc quá.
(Cười)
Thay vào đó,
ở bên lề - một lần nữa, không đốt Tolstoy nhé -
nhưng chỉ lộn xộn hơn một chút.
Nếu tôi thực sự phải sống những cuộc hành trình đó, và những cuộc tìm kiếm, những trận chiến,
nó sẽ thật ngột ngạt với tôi!
Như thể, chúa tôi, tôi không thể có cuộc sống của tôi
trong đống lộn xộn của nó - tôi ngần ngại khi sử dụng từ này - sự vinh quang bình thường
nhưng đó là niềm vui với tôi?
Tôi có thực sự phải theo một cách kể chuyện nào đó?
Tôi không thể chỉ sống thôi sao?
Hãy thoải mái hơn với những sự lộn xộn.
Hãy thoải mái hơn với sự vô thần,
và ý tôi là về những điều khiến bạn cảm thấy vui.
Nó thực dễ dàng để chọn ra một vài phạm vi để không biết về nó,
và cảm thấy tốt về điều đó,
như là, "Tôi không thể biết về tôn giá, hay chính trị."
Đó là một bước đi trong bộ hồ sơ để bạn trở nên giáo điều hơn trong phạm vi khác, phải không?
(Cười)
Đôi khi,
những người đáng tin nhất về trí tuệ là những người chỉ chọn một phạm vi,
và họ hoàn toàn giáo điều về nó, không hợp lý một cách bướng bỉnh,
đến nỗi bạn nghĩ, "Sao họ có thể tin điều đó?"
Nhưng nó làm tăng thêm sự cứng đầu của họ,
và rồi, với những điều khác, họ có thể khá cởi mở.
Vậy nên đừng rơi vào cái bẫy của suy nghĩ bởi vì bạn bất khả tri về một vài điều,
rằng bạn cơ bản là có lý
về sự tự lừa dối bản thân, về những câu chuyện và về sự cởi mở của bạn.
(Cười)
[Nghĩ về] sự do dự, sự lơ lửng trong nhận thức,
và sự lộn xộn, và sự không hoàn thiện,
[và bằng cách nào] không phải mọi thứ đều buộc quanh trong một cái cung,
và bạn đang thực sự không trong một cuộc hành trình.
Bạn ở đây vì một hay nhiều lý do lộn xộn nào đó,
và có thể bạn không biết đó là gì, có thể tôi không biết đó là gì,
nhưng dù sao, tôi vui vì được mời tới đây, và cảm ơn các bạn vì đã lắng nghe.
(Cười)
(Vỗ tay)
我被叫来和大家分享趣闻轶事，
而我想说的是， 为什么我不相信趣闻轶事，
因为它们让我紧张。
实际上，这种故事越激动人心，
很多时候，我就会越紧张。
（笑声）
最好的故事往往都带有欺骗性。
它们就像过滤器， 有优点，也有缺点。
在获取大量信息时， 它们会过滤掉无用的部分，
留下有用的内容。
然而这个过滤器有个问题， 它总是保留相同的信息。
结果就是我们总是看到几类 简单相似的故事。
有句老话说：所有的故事 都可以总结为
“镇上来了一个陌生人。”
克里斯朵夫·布克写过一本书，
他认为故事一共只有7种类型：
魔鬼妖怪，白手起家，追求梦想，
探险凯旋，喜剧，悲剧以及重生。
你不必完全认同这份清单，
但重点是：如果让你 思考一下故事的种类，
你也会再三重复相同的东西。
我们做了一项研究， 进行了一次问卷调查——
请人们描述一下自己的生活。
当问到这个问题时，
有趣的是居然没几个人说“一团糟”。
（笑声）
其实这才是最佳答案， 我决无贬低之意。
“一团糟”会让人 感到解脱，感到自由，
它也许还能汇聚多种力量。
但大家最想说的是： “我的人生是一个旅程。”
有51%的人想把 自己的人生变成一个故事。
11%的人认为，“我的人生是一场战斗。” 这又是一种故事。
8%认为，“我的人生是一部小说。” 5%说，“我的人生是一场戏剧。”
我相信不会有人说， “我的人生是一场电视真人秀。”
（笑声）
但是我们硬是把常见的混乱秩序化，
形成相同的模式，
而当事情以故事的形式出现时，
我们总是记得特别清楚。
你们中有多少人记得
乔治·华盛顿和樱桃树的故事？
而真相也许并非如此。
还有保罗·雷维尔的故事， 事实也并非如此。
所以，我们应该对故事持怀疑态度。
本能使我们对它们作出反应。
它们涵盖的内容丰富， 有巨大的社会影响力，
让我们与他人息息相关。
当聆听政治信息，或阅读小说时，
这些故事好似我们口中的糖果；
而当阅读非小说类文献时， 我们实际上是在阅读故事。
非小说类读物，从某种意义上讲 已成为了新式的小说。
这些书可能讲述的是事实，
但不得不再次强调， 这一切都在以故事的形式出现。
那么过分依赖故事有什么问题吗？
原本是“一团糟”的生活，
你却以这种方式来看待。
具体点说，如果我们 都以叙事的方式解释人生，
我认为这里有几个问题。
第一，叙述往往简单化，
为了叙述事件，我们去除细节，
十几分钟都绰绰有余，
大多数叙述甚至 可以简化成一两句话。
当你去除细节时，
你的故事往往只注重善恶之分，
无论是涉及你自己的故事 还是政治事件。
而很多事情并不是非好则坏， 大家都知道这点，对吧？
但一般情况下，
我们太喜欢讲述 正义对抗邪恶的故事。
就经验法则来说，
记住每讲一次 正义对抗邪恶的故事，
你的智商就降低了十个点以上。
如果你把它作为一种内在的心理习惯，
在我看来， 这是一种聪明速成法。
你不必阅读任何书籍，
只要想象一下，
每次你讲述正义对抗邪恶的故事，
就像按下一个按钮，
你的智商就降低至少十个点。
另一套流行的故事——
就像奥利弗·斯通的电影， 或迈克尔·摩尔的电影。
你不可能拍了个电影， 却说"这是个天大的意外。"
不可能，一定是有预谋的， 是人们在一起策划的，
因为故事最终都有它的意图。
故事的重点不在于自发的秩序， 或复杂的社会机制——
它是人类活动的产物， 而非人类设计的。
故事强调的是 邪恶的人们凑在一起搞阴谋。
所以，当你听到搞阴谋的故事，
甚至是好人在一起策划时，
就如同看电影一样值得注意，
因为这便是值得怀疑的原因。
依据黄金法则，你应该问：
“当我听到故事的时候， 什么时候应该持怀疑态度？”
如果你听到一个故事，直接的反应是： “哇，那会是部好电影！”
（笑声）
这便是“ 不对，等一下” 应该出现的时刻，
你应该试问：
整个事情是否显得有点乱七八糟？
另一个常见的故事或情节 就是宣扬我们“必须要强硬起来”。
它出现在多种情况下：
我们要对银行强硬起来， 我们要对工会强硬起来，
我们要对一些国家强硬起来，
要对一些国外强权势力 或谈判对象强硬起来。
再次强调一下， 重点不在我们要强硬起来，
有些时候我们确实要强硬起来。
像对待纳粹就该强硬。
但这又是一个我们 太容易快速落入的陷阱。
当我们不了解 到底发生了什么的时候，
我们总是责怪他人： “我们应该对他们强硬起来！”
就好像你的前任
从没有过这个想法似的。
我认为这是一种思想上的懒惰。
你只是简单地强调：
“我们需要变得强硬， 我们必须强硬起来。“
通常这只能算是一种警告。
故事的另一个问题是，
你只能在脑海中一次 存放有限的故事，
可以是在一天中， 甚至是在一生中。
所以你的故事要达到太多的目的。
例如，只是为了早上起床，
你告诉自己你的工作有多重要，
你手头的工作多么重要；
（笑声）
也许是这样的，即便没有这回事儿， 我们也愿意自欺欺人。
你们猜怎么着？ 这故事很有说服力。
它让我大清早干劲儿十足。
这就是一种自欺欺人，
但当我想改变它时， 真正的问题来了。
故事的作用在于我可以利用它，
使我有了起床的动力。
所以，当我们在一片狼藉的生活中，
做着浪费时间的事情时，
我们完全依赖于 那个催促我们起床的故事。
而理想状态下， 我们在脑海中应该有张复杂的构图，
包括组合和计算矩阵等，
但故事却不是这样运作的。
故事必须言简意赅，
容易理解和讲述，更容易记住。
故事负有双重责任， 而且目的相左，
常常使我们误入歧途。
我曾经以为我属于这个经济阵营，
我们这些好的经济学家团结起来，
和那些坏家伙作斗争。
我真是这么想的！
也许，我错了。
也许有时候，我是其中的好人。
但在一些问题上，我终于意识到： “嘿，我也并不算好人。”
我不确定自己是不是有邪念的坏蛋，
但对我来说很难摆脱这个故事。
近来，有一个有趣的现象，
众多的书籍都在以认知偏见为主题。
例如《推力》、《左右决策的迷惑力》、 《决断两秒钟》，
像这种标题党似的的书籍，
都是在讲述我们如何把事情搞砸，
而且方式多种多样，
但有趣的是， 没有一本书明确指出，
我们把事情搞砸的本质：
那便是我们给自己编的故事太多了，
或者说我们太容易被故事诱惑了。
这些书为什么不告诉大家 问题的关键呢？
因为这些书本身就是编的故事。
这些书读多了你可能 会意识到你的一些偏见，
但正是这样使你在 某些方面的偏见变本加厉。
所以这些书本身， 成了你认知偏见的一部分。
通常，人们把这些书当作护身符：
“ 我有这本书就不会失去理性了”。
（笑声）
就像人们想听到最坏的消息一样，
从心理上讲，他们可以 做好准备接受，或与它抗衡。
这就是为什么悲观主义很有市场。
但如果你认为买这种书能使你成功，
可能会是个更大的错误。
这就像最危险的家伙
是那些有些金融知识的人。
他们的错误最糟糕。
倒是那些谦虚的人，
反倒能成功。
故事的第三个问题是
外界会用故事来操纵我们，
我们都认为广告只对其他人起作用，
实际上不是这么回事， 广告对任何人都起作用。
所以如果你很相信那些故事，
人们就会利用这些 夹杂了广告的故事，
销售他们的产品。
你呢，就会听信他们的免费故事，
买下他们的产品，
因为那些产品是 这些故事的一部分。
（笑声）
如果你在思考资本主义如何运作，
别忘了这里有个偏见。
让我们来看看两种车的广告。
故事A：“买这辆车吧，
你会有个漂亮，浪漫的伴侣， 享受高品质的生活。“
（笑声）
这里有很多能从中获利的人，
会极力宣传这个故事。
而另外一个版本的故事是：
“你实际上不需要一辆 和你收入相当的车。
你只需要看看身边的同事， 然后模仿他们的生活方式。
对于很多问题这都很适用，
但是谈到买车，买丰田就行了。“
（笑声）
也许丰田给了赞助，
但即使是丰田，豪华车赚的钱
也比普通车多。
如果你还不知道你会听哪边，
我告诉你，你会听魅力诱人的故事，
所以我再次提醒你，千万别信。
有人在利用 你爱听的故事来操纵你。
退一步说：
“要传递的信息是什么，
如果故事没有任何动机呢？“
首先告诉自己这个结论， 然后看看你的决定会不会改变。
这是个简单易行的方法。
你永远摆脱不了 对故事的那种思维模式，
但你可以提高对故事的认知程度，
从而做出更好的决定。
说到这个演讲，我当然很想知道，
你们能从中学到什么？
你们从泰勒·考恩的 故事中了解到了什么？
其中之一，你可以 编个探索人生的故事。
“泰勒正在探索人生的路上，
他告诉我们不要太相信故事。”
这便是你可以告诉别人的故事。
（笑声）
正合我们的套路。
你可能还可以这样告诉别人：
“这个奇怪的家伙来了就说，
‘不要听信故事。 让我告诉你今天发生了什么！’ ”
（笑声）
然后你开始讲述你的故事。
（笑声）
另一种可能性是， 你可能会讲个重新做人的故事。
你可能会说，“我曾经太相信故事了。
（笑声）
但后来我听了泰勒·考恩的演讲，
（笑声）
现在明智多了！“
这个你也会印象很深，
你可以讲给别人听， 他们可能也会觉得记忆犹新。
你还可以讲一个沉重的悲剧。
“这个叫泰勒·考恩的家伙来了，
（笑声）
他告诉我们不要听信故事，
但他所做的就是给我们讲
（笑声）
别人是如何听信故事的。”
（笑声）
那么今天的故事 是探索人生，重新作人，还是悲剧？
或者是三者的组合呢？
我真的不确定，而且我到这里，
不是让你烧掉影碟机， 或扔掉托尔斯泰的大作。
以故事的方式思考是人的本能。
在加布里埃尔·加西亚·马克斯的 自传“为故事而生”中，
我们使用故事中的记忆 去理解我们所做的一切，
给我们的生活带来意义， 与他人建立联系。
这些都不会消失， 不应消失，也不能消失。
但是， 作为经济学家， 我常常思考的是边际人生，
额外的决策。
以故事的方式思维，是多多益善， 还是应该尽量避免？
当聆听这些故事时， 我们是否应该更加持怀疑态度？
我们应该更加怀疑哪种故事呢？
再次，我可以告诉你， 正是那些你最喜欢的，
听起来最有价值， 最鼓舞人心的故事。
而那些不把机会成本作为重点，
或是复杂的，表现出 意想不到人类行为的故事，
往往却被忽略， 因为它们不是好的素材。
所以，所谓的故事通常是： 正义战胜邪恶，与困难作斗争；
肯定是有一股反对的势力， 不是邪恶便是无知；
某人正在探索的旅途中，
或陌生人出现了。
这些都是你喜欢的套路， 但千万别让它们把你蒙骗了。
（笑声）
另外的一个选择，
依然不是要你 烧掉托尔斯泰的大作——
但至少要接受一点儿杂乱的生活。
如果强制我非要踏上那些征程， 进行那些探索或斗争，
我会觉得太压抑了！
那种感觉就像：上帝呀，
我能不能过一种普通的生活， 可能有些小凌乱，
但我很享受这种状态呢？
我真的需要听从那些大道理吗？
我能不能只过单纯的日子呢？
所以，学会接受“一团糟”，
学会接受“不可知”，
我指的是让你感觉良好的事情。
很容易就挑出几个 不可知论的领域，
同时欣然接受，
比如，“对于宗教或政治， 我是不可知论者。“
而这个策略会变相让你在其他领域 变得更加教条，对吧？
（笑声）
有时候，
最值得信赖的智慧之人， 在某一领域，
却可以教条到完全不可理喻，
你会觉得，“他们怎么可能 相信这些呢？“
这是因为他们 完全沉浸在固执己见当中。
然而在其他方面， 他们又可以特别开放。
所以，千万别认为 你在一些事情上持“不可知论”，
就表明你对任何的 自我欺骗，你的故事，
你的开明的判断，就一定是理性的。
( 笑声 )
仔细考虑一下这些想法， 这些天马行空的认知，
一团糟，不尽完美，
不是每一件事都能那么完美，
你也不是在什么征程当中。
你凌乱的生活有它的原因，
也许你不知道这原因是什么， 我也不知道，
但无论如何，我不胜荣幸被邀请到这里， 感谢大家的倾听。
( 笑声）
（掌声）
我被告知要來這裡 告訴你們所有人幾個故事，
但我反而想要告訴你們 我為什麼對故事抱持猜疑、
為什麼故事會讓我緊張。
事實上，故事越讓我感到鼓舞，
通常，我就會越緊張。
（笑聲）
所以，最棒的故事通常 也是最微妙棘手的。
故事的好處和壞處是， 它們算是種過濾器。
它們會帶有許多資訊， 它們會遺漏一些資訊，
它們也會隱藏一些資訊。
但這種過濾器有一點特色， 就是它們總是會留下同樣的東西。
最後你總是會得到 同樣的少數幾個簡單故事。
有句老諺語說，幾乎每個故事
都可以總結成 「一個陌生人來到鎮上。」
這是一本克里斯多夫布克的書，
書中他宣稱， 其實真正只有七種故事存在：
怪獸、破碎到富饒、追尋、
航程與返程、喜劇、悲劇、重生。
你並不需要完全同意這個清單，
但重點是： 如果從故事方面來思考，
你其實是在一而再再而三地 告訴你自己同樣的事情。
我們做了一項研究， 我們要求人們……
人們被要求描述他們的人生，
當人們被要求描述他們的人生，
有趣的是，人們很少會以 「一團糟」來形容。
（笑聲）
那可能是最好的答案， 我指的一團糟沒有不好的意思，
「一團糟」可能是很自由的， 「一團糟」可能讓人覺得有自主權，
「一團糟」可能是 運用多項優點的方式。
但，人們想說的是 「我的人生是一趟旅程。」
51% 的人想要把 他／她的人生轉變成一個故事，
11% 的人說「我的人生是一場戰役」， 那也同樣算是一種故事，
8% 的人說「我的人生是一部小說」， 5% 的人說「我的人生是一齣劇」。
我想應該是沒有人說 「我的人生是場電視真人實境秀」。
（笑聲）
但，我們會在我們觀察到的一團糟 上面加上秩序，
用的是同樣的模式。
問題是，當一件事 以故事的形式呈現，
我們通常會在 不該記得它的時候記得它。
在座有多少人知道
華盛頓和櫻桃樹的故事？
真正發生的事情不見得是那樣。
保羅 · 列維爾的故事， 它真正發生的方式不見得是那樣。
所以，我們應該要對故事抱持猜疑，
我們在生物上的天性 就是會對故事會有所反應。
故事包含很多資訊， 故事有著社交的力量，
故事將我們與他人連結。
所以故事像是 當我們在消化政治資訊時、
當我們在閱讀小說時， 餵給我們吃的糖果。
當我們閱讀非小說類的書籍時， 我們其實正被餵食著故事。
在某種意義上， 非小說類就是一種新小說類，
書所說的有可能剛好是真實的，
但同樣地，一切都是 採用這些故事的形式。
所以，太過仰賴故事會有什麼問題？
你用這種方式來看你的人生，
而不是看到它真正一團糟的樣子。
更明確來說，我想， 如果在敘述上我們
想太多時，會有幾個重大問題。
第一，敘述通常都會太簡單。
因為敘述的意義 就是要做簡單的揭露，
不僅僅只簡化到 18 分鐘的敘述，
大部份的敘述都可以 用一到兩句話來呈現。
當你把細節除掉時，
你的故事就會傾向變成 正義對抗邪惡，
不論是你的人生故事 或是關於政治的故事。
我知道有些事的確是正邪之戰， 我們都知道這點，對吧？
但我認為，就一般規則而言，
我們太傾向去訴說 正義對抗邪惡的故事了。
就經驗法則來說，
想像一下每次你訴說一個 正義對抗邪惡的故事，
你就會把你的智商降低十分或更多。
如果你把這當作是一種 內在的心理習慣，
就我看來，這是很快 變聰明許多的方法之一，
你不用閱讀任何書籍，
只要想像，每當你訴說一個正義對抗
邪惡的故事時， 你就自己按下一個按鈕，
而按下那個按鈕，
你就會把你的智商降低十分或更多。
還有另一種故事也很受歡迎，
如果你知道奧利佛 · 史東 或麥可 · 摩爾的電影，
你不能拍一部電影並說： 「這全是個天大的意外。」
不行，它一定得要是一種陰謀， 要由人們一起策劃，
因為在故事中，重點是要有意圖。
故事的重點不是自發性的秩序， 或是複雜的人類制度，
這些都是人類行為的產物， 並非人類的設計。
不，故事的重點是 邪惡的人們一起進行策劃。
所以當你聽到關於陰謀的故事，
或甚至關於好人 一同策劃某事的故事，
就像你在看電影一樣，
同樣地，這也是要 抱持猜疑的理由之一。
如果你有下面這個疑問：
「當我聽到一個故事時， 在何時要特別地抱持猜疑？」
很好的經驗法則就是 當你聽完故事後想著
「哇，這能拍成很棒的電影」時。
（笑聲）
那就是「喔，不妙」的反應 應該要更常出現的時候了，
且你應該要開始思考
這整件事是不是有點可能是一團糟。
另一種常見故事或故事線， 是「我們得要強硬起來」的主張。
在許多的情境中都會聽到這點：
對銀行，我們得要強硬起來。 對勞工工會，我們得要強硬起來。
對某些其他國家、 對某些外國獨裁者、
對我們在協商的對象， 我們需要強硬起來。
同樣地，重點並不是反對 要強硬起來這一點，
有時我們的確需要強硬，
我們對納粹強硬就是好事。
但同樣地，我們太容易、 太快速就依賴這個故事了。
當我們實際上並不知道 某事為什麼發生時，
我們會怪罪某人，我們會說： 「我們需要對他們強硬起來！」
說得好像你的前人都沒想到
要強硬起來的這個想法一樣。
我通常將它視為是一種心理惰性。
你說的是一個很簡單的故事： 「我們需要強硬起來，
我們需要強硬起來， 我們將會需要強硬起來。」
通常，那是一種警訊。
故事的另一種問題是
你一次只能在你的腦中 放入這麼多故事，
或是在一天中、甚至在一生中， 就只能放入這麼多故事。
所以你的故事要達到太多的目的。
比如，只是為了早上起床這件事，
你就要告訴你自己一個故事，
說你的工作極重要， 你所做的事極重要。
（笑聲）
也許的確如此，即便不是如此， 我仍然會告訴我自己那個故事。
你知道嗎，那個故事有用，
它能讓我起床。
它是某種自我欺騙，
但當我需要改變 那個故事時，問題就來了。
故事的意義就是我緊緊抓著它不放，
而它能讓我起床。
所以當我真的在我的 一團糟人生中做著
根本就是浪費時間的事情時，
我跟那個讓我起床的故事 被緊緊綁在一起，
理想上，我腦中應該要有 某種非常複雜的故事地圖，
你知道的，有組合數學和 矩陣計算的那類故事地圖，
但故事並不是這樣運作的。
能運作的故事，必須要是簡單的、
容易理解、容易 向他人訴說、容易被記住。
所以故事能達成 兩個互相矛盾的目的，
且故事通常會把我們引入歧途。
我以前認為我是在經濟學家的陣營，
我是好人之一， 我和其他好人是同盟，
我們在對抗壞人的想法。
我以前是這樣想的！
很可能，我以前是錯的。
也許，有時，我是好人之一，
但針對某些議題，我終於了解到： 「嘿，我不是好人之一。」
如果壞人是用邪惡意圖來定義， 我不太確定我算是壞人，
但我很難脫離那個故事。
關於認知偏見，有一點很有趣，
就是現今有很多書是 以認知偏見為主題的。
有《推力》、 《左右決策的迷惑力》、
《決斷兩秒間》這些書，
都是書名只有一個英文單字的書，
談的都是我們把事情搞砸的方式。
且有好多方式能搞砸，
但我覺得有趣的是， 這些書通通沒有點出
對我而言唯一 最重要最核心的搞砸方式，
那方式就是： 我們告訴自己太多故事，
或是我們太容易被故事誘惑。
為什麼這些書不告訴我們這一點？
因為這些書本身就是與故事有關的。
當你閱讀越多這種書， 你的確是在瞭解自身的一些偏見，
但你也在讓你的 一些其他偏見變得更糟。
所以這些書本身就是 你的認知偏見的一部份。
通常，人們買書是把書 當作一種護身符，像是：
「這書我買過了！所以我肯定不會 有書中所講的『可預測的不理性』。」
（笑聲）
就好像人們想聽到最糟的，
所以在心理上，他們會為最糟的 做準備或是防禦抵抗最糟的。
這就是為什麼悲觀主義會有市場。
但若認為買一本書 就能讓你有所改變，
那可能是更大的謬誤。
這就像是，證據顯示最危險的人是
被教導了一些財務素養的人。
他們是那些出去犯下 最糟的錯誤的人。
知道自己一無所知的人，
才是最後表現很好的人。
故事的第三個問題：
外人用故事來操縱我們，
且我們都認為， 廣告只對其他人有用，
當然，並不是這樣的， 廣告對我們所有人都有用。
所以如果你太愛故事，
後果會是：賣產品的人會找上你，
他們會把他們的產品 和一個故事搭配在一起。
你的反應會是： 「嘿，免費的故事耶！」
最後你會買下那個產品，
因為故事是和產品搭配在一起的。
（笑聲）
如果你想想看資本主義如何運作，
它有個偏見。
我們來考慮關於汽車的兩種故事。
故事一：「買這台汽車，
你就會有美麗浪漫的伙伴 以及迷人的人生。」
（笑聲）
有很多人
在金錢的激勵下去宣傳那個故事。
但假設另一個故事是：
「你其實不需要一台符合 你那不錯的收入水平的汽車。
你通常會看你的同儕做什麼， 然後就依樣畫葫蘆。
對很多問題而言，那是個好啟發，
但就汽車而言，買豐田的就對了。」
（笑聲）
也許豐田有其銷售動機，
但即使是豐田也從 豪華車款賺更多錢，
便宜的車賺的錢則比較少。
所以，想想你最後會聽哪種故事，
你最後聽的是迷人、誘人的故事。
我再次告訴各位， 不要相信這些故事。
有人在利用你 對故事的喜愛來操縱你。
退一步，並說：
「訊息是什麼？
沒有人有動機去訴說的故事 是什麼故事？」
開始告訴你自己這些結論， 看看你的決策是否會因此改變。
那是一種簡單的方式。
就故事而言，你永遠無法 脫離那種思考模式，
但你能夠改善在故事中 你思考的程度，
並做出更好的決策。
所以，如果我在思考關於這場演說， 當然，我會好奇想知道，
你從這場演說會帶走什麼？
你會從泰勒 · 卡文身上 帶走什麼故事？
可能會是個關於追尋的故事：
「泰勒是個踏上追尋旅程的人。
泰勒來到這裡，他叫我們 不要在故事方面想那麼多。」
關於這場演說， 你可能會說的故事可能是這樣。
（笑聲）
它符合眾所皆知的模式。
你可能會記得這個故事。 你可能會把它告訴其他人。
「來了個怪胎，他說，
『不要在故事方面去想，讓我 來告訴你們今天發生了什麼事！』」
（笑聲）
你會把你的故事告訴別人。
（笑聲）
另一個可能性是，你可能會說 一個關於重生的故事。
你可能會說：「我以前 在故事方面想太多，
（笑聲）
但接著我聽了泰勒 · 卡文演說，
（笑聲）
現在我在故事方面想比較少了！」
那也是你會記得的敘述。
你可以告訴其他人， 同樣地，它也會留在記憶中。
你也可以訴說一個 深刻悲劇的故事：
「來了個叫泰勒的傢伙，
（笑聲）
他叫我們在故事方面不要想太多，
但他也只會告訴我們故事，
（笑聲）
關於人們在故事方面 想太多的故事。」
（笑聲）
所以今天，是哪一種？ 是像追尋、重生、或悲劇？
或是這三項的組合？
我真的不確定， 我不是來這裡告訴你
燒掉你的 DVD 播放器、 丟掉你的托爾斯泰。
從故事方面去想本來就是人的天性。
加布列 · 賈西亞 · 馬奎斯 有本回憶錄叫《活著為了講述》，
我們用故事形式的記憶 來理解我們的所作所為，
賦予我們的生命意義， 與其他人建立連結。
這些通通都不會消失、 不應消失、不能消失。
但，身為經濟學家， 我會想的是邊際的人生，
額外的決定。
我們應該在故事方面 想多一點或想少一點？
當我們聽到故事時， 我們應該要抱持猜疑嗎？
我們應該要對哪種故事抱持猜疑？
我再次告訴各位， 通常，是那些你最喜歡的故事
讓你覺得最有意義、最鼓舞人心。
不把焦點放在機會成本、
或人類行為造成的非預期之 複雜結果的故事，
因為這些元素通常 不會創造出好故事。
通常，故事都是 關於勝利、掙扎的故事；
故事中有反對的力量， 這些力量不是邪惡的就是無知的；
有人開始了追尋， 有人踏上了旅程，
有個陌生人來到鎮上。
那些是你喜歡的類別， 但別讓它們使你太開心。
（笑聲）
另一種做法，
在邊際上──再說一次， 不要燒了托爾斯泰──
稍微多一點一團糟。
如果我真的得要經歷 那些旅程、追尋、戰役，
那對我來說會是非常壓迫沉重的！
類似：我的天， 我不能夠只讓我的人生
保有它一團亂的平凡榮耀嗎？ 我用榮耀這個字時遲疑了──
只要我覺得有趣就好，不行嗎？
我一定得要遵循某種敘述嗎？
我不能只是過日子嗎？
不要對於一團糟感到不舒服。
不要對於不可知論感到不舒服。
我說這些是關於那些會 讓你感到愉快的事物。
很容易可以找到 幾個不可知的領域，
並對它們感覺很好。
類似：「我對宗教或 政治抱持不可知論。」
它就像你所做的投資組合對策， 在其他地方更教條式，對嗎？
（笑聲）
有時，
在智慧上最讓人覺得可信的人， 是那種選定一個領域，
在那個領域中完全教條化， 非常固執無法理喻，
會讓你心想：「他們怎麼 可能會相信那說法？」
但那會吸收掉他們的頑固，
然後他們就會在 其他事物上很開放。
不要因為你對某些事抱持不可知論， 就落入思考的陷阱，
而認為你對於你的自我欺騙、
你的故事、你的開放性 在基本上都是理性的。
（笑聲）
想想猶豫的想法，認識論的猶豫，
想想一團糟，想想不完整，
想想並非一切 都能打成一個完美領結，
且你在這裡其實 並不是在一趟旅程上。
你在這裡是因為 某種一團糟的理由，
也許你不知道它是什麼， 也許我不知道它是什麼，
但無論如何，我很高興能被邀請， 並謝謝各位的傾聽。
（笑聲）
（掌聲）