Charles Eisenstein piše o potrebi za promjenom sustava
i osobnom transformacijom već mnogo godina.
u knjigama poput Svete ekonomije
i Ljepši svijet za koji naše srce zna da je moguć.
Reagirajući na krizu zbog pandemije napisao je članak Koronacija
koji je naširoko dijeljen.
Stvari koje sam
predviđao i također ih se pribojavao
sve odjednom dolaze zajedno.
S jedne strane slom normalnog pruža nam mogućnost
da odaberemo ono što smo nesvjesno birali prije.
Diskutirali smo također i o nekim kritikama na članak;
da li je zaobišao bijes i potrebu za promjenom
kako bi ljudi imali bolje mišljenje o sebi.
Nije li ovo vrijeme za pravednički gnjev?
Da mislim da je vrijeme za pravednički bijes.
Trik koji koriste svjetske sile kontrole
je taj da uvijek iznova preusmjeravaju taj pravednički gnjev na lažnu metu
i lažna rješenja.
Charles, puno ti hvala na sudjelovanju.
Poznajem tvoj rad i mislim da je vrijeme da budeš na našem kanalu
jer mnogo pišeš o istim onim stvarima o kojima govore mnogi drugi naši gosti.
Posebno o načinima promjene sustava
i drugim mogućim operativnim sustavima za društvo kakvo imamo,
a također povezujući to istovremeno s osobnim razvojem i osobnom promjenom.
Obzirom na ono što se upravo događa
mislim da mnogi ljudi uviđaju nekoliko stvari;
jedna je kako je sve međusobno povezano
i također kako ta ideja o alternativnom operativnom sustavu
izgleda kao da za mnoge dolazi poput naglog olakšanja.
Kako ti misliš da ova aktualna kriza pokazuje ...
odnosno baca oštro svjetlo na tvoj rad od prije?
Pomalo je teško to sažeti,
to je razlog da moj članak na kraju ima 9000 riječi.
Nisam namjeravao napisati tako dugačak članak.
Ali toliko je toga za reći.
Dakle, nekoliko je tema ...
Jedna o kojoj pišem, a koja se odnosi na moj raniji rad,
kako se promjena događa u vrijeme krize,
čak i kroz proces inicijacije kada se staro 'normalno' raspada,
kad konačno shvaćamo da stvarnost nije ono što smo mi mislili da jeste
i da stoga mi sami nismo oni koji smo mislili da jesmo
jer su sebstvo i stvarnost isprepleteni.
Mi nismo tek razdvojena sebstva koja lebde u vanjskoj stvarnosti
nego su naši odnosi dio nas samih,
čak bismo mogli reći da mi jesmo odnos.
I to je jedna od spoznaja koja se pojavljuje,
kao što ste i sami rekli: da smo svi međusobno povezani korona krizom.
To je kao ...
Stvari koje sam ja predviđao i kojih sam se također pribojavao
dolaze odjednom sve zajedno.
Dakle, s jedne strane, raspad normalnog koji nam pruža priliku
da odaberemo ono što smo nesvjesno birali prije.
Kao da smo upozoreni na te nesvjesne izbore
i time suočeni s pitanjem: želimo li nastaviti u smjeru kojim smo išli.
To ne znači da će nas COVID spasiti od puta na kojem smo bili,
ali nas barem stavlja u
liminalnu zonu gdje su ustaljene okolnosti starog načina života privremeno rasturene.
i možemo reći: 'Pa, želimo li zaista nastaviti putom odvojenosti?'
Jedna od stvari koje su se pokazale:
niti jedan od naših odgovora na korona virus nije ništo novo;
svi su oni intenzifikacije trendova koji se odvijaju već dugo vrijeme.
Na primjer,
migracija društvenih interakcija na Internet.
To se događa već 20 godina, barem.
Sada smo prisiljeni to raditi i to je došlo do ekstrema.
Ili prijelaz na online trgovinu.
Ili režim higijene i strah od bakterija.
Ili premještanje života u zatvorene prostore.
Kad sam ja bio mali napolju se stalno igrala gomila djece.
A zadržavanje u kući bila je kazna,
kao zabranjeno vam je ići van i igrati se.
Danas je nekako obrnuto.
A to se nije dogodilo odjednom, pojavom korona virusa.
Ili ograničavanje političkih sloboda.
Cenzuriranje informacija.
Uništenje malih poduzeća.
Sve te stvari ...
Sve veća medikalizacija života.
Sve su se te stvari već događale,
a sada se moramo zapitati:
Želimo li da se događaju i dalje,
sada kad nam se pokazuje kako je to kad se dovedu do krajnosti.
Ja se nadam da ćemo reći: Ne.
Mi ne želimo žrtvovati sve
u svetom cilju minimizacije rizika.
Možda ćemo prihvatiti malo više rizika,
prihvatiti da je smrt dio života
i nećemo više živjeti u tom režimu kontrole koji teži ...
minimiziranju rizika, kontroliranju svake varijable,
koji nas štiti od svijeta, i jedno od drugog,
pa onda čak zapravo i ne živimo, nastojeći da spriječimo smrt.
Iznenadila me jedna vaša metafora u članku jer sam je već čuo nekoliko puta.
A to je metafora o rehabilitaciji ovisnika.
i čini mi se da se često pojavljuje ...
Čini se da vrlo dobro ilustrira ideju da
postoji vrsta obmanjujućeg načina postojanja s kojom smo možda sada suočeni
i da pritom postoji izbor.
Možete mi to raščlaniti?
Zašto vi mislite da je ta metafora korisna.
Pa, s jedne strane,
jedan od pristupa ovisnosti naziva se intervencija
gdje vi silom, ako je nužno,
istrgnete osobu iz njegove cjelokupne situacije
koja je dovela do ovisnosti.
Ovisnost je dio cjelokupnog života,
cjelokupnog životnog stila, vašeg okruženja i tako dalje.
Ako se ništa drugo ne promijeni, neće se promijeniti ni ovisnost.
Stoga vi intervenirate i prekidate rutine,
odnose, cijeli način života ovisnika.
I to ne znači da je su oni izliječeni, već to znači da barem imaju šansu
da naprave druge promjene i uoče stvari koje je ovisnost skrivala.
Zato jer ovisnost na neki način funkcionira,
barem privremeno.
Ona otupljuje bol.
Ustvari ona nastaje kao mehanizam obrane.
A problem je da je cijena toga da nastavi funkcionirati, sve veća i veća.
U širim razmjerima, mislim da mi imamo društvo
koje je i samo ovisno o kontroli.
Stvari koje ljudi koriste kao ...
Putevi u ovisnost
to su načini za kontrolu života, na neki način.
Da se kontrolira bol,
da se kontroliraju emocije, da se kontroliraju drugi ljudi itd.
Stoga naša kultura, naše društvo,
odgovara na svoje probleme pomoću raznih tehnologija kontrole.
Drugi primjer bi bio
gomilanje farmaceutskih lijekova,
od kojih svaki uzrokuje simptome koje onda treba liječiti dodatnim lijekom.
Ili poljoprivredne tehnologije
gdje traktori i kemijska gnojiva uništavaju tlo
omogućavajući množenje nametnika
i onda trebate pesticide koji još više uništavaju tlo,
pa dodajete još jedan i još jedan
i uskoro ste potpuno ovisni o kemikalijama.
Dakle isti obrazac ...
Ili vanjska politika:
pojave se teroristi, vi ih bombardirate
ili ih pokušavate spriječiti da uđu,
ali to nekako ne rješava problem.
Dogodi se još nešto i potrebna je sve veća i veća kontrola ...
Općenito, šira slika pokazuje da je naše društvo ovisno o kontroli.
Svaka neuspješna reakcija donosi više istoga.
I, baš kao kod ovisnosti, cijena koju plaćamo,
a koja podriva naše živote i naše duše, sve je veća i veća.
U Americi, oko 15% stanovništva ili takva neka apsurdna brojka,
pati od kliničke depresije.
A drugi ogromni dio pati od tjeskobe,
a drugi ogromni dio je ovisan i tako dalje i tako dalje.
Kao da polovica ljudi ima neki ozbiljni psihološki poremećaj.
I što mi onda radimo?
Još više kontrole.
Farmaceutski lijekovi za promjenu raspoloženja.
Kao: kontrolirat ćemo sam vaš mozak.
Ali u nekom času potreban nam je taj prekid da kažemo: 'Hej, stani malo!'
'Da li to funkcionira?'
'Jesmo li možda zapravo došli do dna?'
Ovo kao da nam pokazuje gdje će dno zapravo biti
odnosno koji nas od aktualnih trendova vode prema njemu.
I zbog toga ja gajim nadu u ovoj krizi,
kao i određenu dozu beznađa i malodušnosti.
Prije no što smo počeli snimati pitali ste me kako sam.
Pa, ponekad je to: 'O, bože, sve čega sam se bojao upravo se događa.'
I vidim tu vremensku crtu prema distopijskoj budućnosti
u kojoj postaje normalno da nikada ne izlazite iz svoje kuće.
Život mnogih ljudi u ovoj zemlji nije se toliko poremetio
jer oni su i prije sve kupovali online i sve im je dostavljano u kuću.
i ni sa kim razgovarali u trgovini.
Sada više ni ne morate ići u šoping, sve vam može biti dostavljeno u kuću.
Zašto uopće mislimo da ćemo se vratiti u normalno?
I kako daleko bi to moglo ići?
Možemo li zamisliti svijet u kojem su i ljubavni susreti online,
a reprodukcija se događa uz pomoć spolnih robota,
znate, spolni robot dođe vašoj kući i vi deponirate svoju spermu,
on se vrati u laboratorij i tako dalje ...
Ja to ne predviđam,
ali od totalitarne noćne more konstantnog nadzora,
do noćne more odvajanja jedno od drugog,
sve te stvari se događaju.
Ponekad me uhvati ta malodušnost, ali to mi pomaže da shvatim da je to također
točka odabira
koja našu staru putanju čini vidljivom, svjesnom i stoga ...
Još uvijek možemo odabrati da krenemo tim putom,
ali možda sada postoji svijest da zaista imamo izbor.
Spomenuli ste, na primjer, krizu medikalizacije u američkom društvu,
ali nemojmo se samo zadržati na Americi, razgovarajmo o svijetu.
U članku ste koristili metaforu 'napetog užeta',
koja je, mislim, prilično dobra
jer ono što se izgleda događa je da ova kriza pokazuje ...
Ona na neki način razotkriva mnoge stresne točke.
Na primjer u ekonomskom sustavu iz kojeg smo uklonili sve pričuve
pa smo ranjivi za ovakve šokove.
Također, ako pogledate naš imunosni sustav
ili medikalizaciju velikog broja ljudi u Americi,
mi kao da smo uklonili pričuve iz toliko mnogo sustava
pa na mnogim mjestima imamo nepouzdane sustave.
Ono što se izgleda događa je da ova kriza
na neki način razotkriva i ukazuje nam na slabe točke društva.
Da, vrlo krhko, sve je vrlo krhko.
Naš financijski sustav je vrlo neotporan, vrlo čvrsto podešen.
Kao što kažete, nema u njemu nikakvih labavosti.
Čak i naše psihe,
mi nismo otporni.
Hongkonška gripa koja je harala 1968.
ubila je, prema nekim procjenama, 4 milijuna ljudi širom svijeta.
Svjetsko stanovništvo bilo je tada upola manje,
pa bi to danas bilo ekvivalentno možda broju od 8 milijuna ljudi.
Korona virus je ubio, koliko do sada?
60 tisuća, možda.
To nije čak ni blizu.
Pitao sam svoju majku da li se sjeća hongkonške gripe.
Nije se ni sjećala.
Nitko nije paničario.
Da, mogli biste reći ...
Zanimljivo je pitanje, zašto?
A ja mislim da smo, slično onom što vi kažete,
bili zdraviji psihološki,
zdraviji po tome da se nismo toliko bojali smrti
i bili toliko fiksirani na očuvanje mladosti i života, po svaku cijenu.
Bili smo psihološki otporniji i društveno otporniji.
A sada je naša civilizacija ...
Da, kao što sam rekao, kao to uže koje se sve više zateže.
dok ne bude dovoljan tek jedan lagani dodir da to uže pukne.
Ako ne bude ovo, bit će nešto drugo.
Sad smo u tome i ...
Druga je stvar ta nesigurnost ...
Jedna od stvari koju sam rekao u eseju:
možda je vrijeme da se predamo nesigurnosti
radije nego da se pokušavamo uporno držati starog 'normalnog'
i vraćati to 'normalno'.
To 'normalno' nije bilo tako sjajno, zar ne?
S obzirom na statistike koje sam naveo
o ovisnosti i depresiji i pretilosti i autoimunitetu ...
Pa mi čak ni ne postajemo zdraviji.
1968. ljudi su bili daleko zdraviji, bar po nekim mjerenjima, nego 1929.
Životni vijek u Americi 1900.-te bio je oko 46 godina,
a 1960.-te oko 72, 73 godine.
Dakle, povećao se za 25, 26 godina u pola stoljeća,
a zatim, tijekom sljedećih pola stoljeća povećao se za možda 6 godina,
a poslije toga više se uopće nije povećao, i sada zapravo opada.
A ljudi općenito nisu baš zdravi, pojavile su sve te kronične bolesti,
koje se ne mogu uspješno kontrolirati.
Tehnologije za kontrolu ne liječe
skoro niti jednu od vodećih bolesti našeg vremena.
Ne mogu izliječiti autoimunitet, ne mogu izliječiti bolesti srca, dijabetes,
ne mogu izliječiti rak.
Mislim, mogu neke vrste, ali općenito rak je još uvijek ubojica broj 2.
Možete ih na neki način kontrolirati, ali ih ne možete liječiti,
ne možete osvojiti tu pobjedu
koja je bila dio ideologije nezaustavljivog napretka znanosti i medicine.
Bolesti su trebale nestati do 2000. godine.
To je bila ta budućnost.
To je bila blistava budućnost kad sam ja bio dijete.
Kao: 'To će biti fenomenalno, budućnost!'
A ta budućnost nikada nije došla.
Dakle, postoji i ta stvar o kojoj nisam mnogo pisao u eseju,
ali koja se zaista pojavljuje.
Sa svim tim, možete ih zvati teorijama urote
ili ih možete zvati alternativni narativi,
ono što postaje vidljivo je nevjerojatno nepovjerenje prema autoritetima.
Mnogo ljudi čak i ne vjeruje onome što im govore
znanstveni i politički autoriteti.
A to se ne bi događalo u kasnim šezdesetima.
Možda čak ni prije 20 godina.
Ljudi bi općenito vjerovali
da postoji konsenzus o onome što je istina i što je stvarnost u društvu,
široki konsenzus.
Više ne.
Mnogi ljudi se mire s tim, ali ispod toga postoji mnogo nepovjerljivosti.
Naročito među ljudima iz radničke klase.
Zašto bi vjerovali onome što vam govore
kad se osjećate izdanima
od tih istih autoriteta koje biste navodno trebali slušati,
autoriteta koji bi navodno trebali pripremati
tu čudesnu budućnost u kojoj bismo mi trebali živjeti.
A stvari se samo pogoršavaju.
Ne samo da je zdravlje sve lošije,
već i ekonomska situacija ljudi postaje sve gora.
Svakoj generaciji bilo je bolje nego njihovim roditeljima - do ove generacije.
Meni je gore nego mojim roditeljima i mnogim mojim vršnjacima je tako.
A ja sam generacija X, dalje u nizu tu su čak i milenijalci ...
Zaboravite pokušaje da steknete vlastitu kuću ili tako nešto.
Nejednakost prihoda povećala se do krajnosti.
Stoga, da, ja mislim da kraj svijeta kakvog poznajemo
ne mora biti loša stvar,
ali može biti jako loša stvar.
Jedno pitanje koje bih vam postavio je:
postoji li opasnost od potvrdne pristranosti?
U smislu da vi o tome već jako dugo pišete, a sada imamo ovu situaciju
i postoji opasnost da kažete: 'Aha, vidite, bio sam u pravu od početka.'
Postoji li opasnost da stvari jednostavno gledate samo iz određene perspektive
koju ste već prije sagradili?
Potvrdna pristranost prisutna je u velikoj mjeri.
To je način kako se grade narativi urote.
Na neki način izbacujete stvari koje se ne uklapaju u narativ,
uzimate stvari koje se uklapaju,
interpretirate stvari tako da se uklapaju u narativ.
Sve što mu proturiječi strogo dovodite u pitanje
i provjeravate tko je to rekao i što ...
Nije li to tek propaganda i tako dalje.
A sve sa čime se slažete uzimate bez pogovora.
Stvar je u tome da vodeći mediji rade upravo istu stvar.
Na institucionalnoj razini znanost je podložna golemoj potvrdnoj pristranosti.
U protivnom kako to da nam već 30, 40 godina govore
da kolesterol iz prehrambenih namirnica uzrokuje srčane bolesti
kad to apsolutno nije istina.
I konačno, nako 40 godina sigurnosti, ta ortodoksija se topi.
Stoga, potvrdna pristranost i drugi oblici kognitivne pristranosti
su široko prisutni u epidemiji korona virusa,
jednako u vodećim medijima kao i ...
I nije to kao da postoje urotnički vrhovni gospodari
koji određuju potvrdnu pristranost.
Možda postoje, ja ne znam, mogao bi to biti i ja ...
Ali to je samo nagib cijelog terena u smjeru određenog narativa.
Tako da ...
Ako, recimo, postoji bolnica koja je pretrpana, to će biti u vijestima,
a ako postoji neka koja nije pretrpana i koja otpušta doktore
jer nemaju dovoljno posla jer nema više prometnih nesreća ili tako nečeg
ili su ljudi prisiljeni ostati kod kuće ako nemaju vitalni razlog za izlazak,
to onda ne dospijeva u vijesti.
Dakle, mediji stvaraju histeriju
koja je daleko nesrazmjerna stvarnom broju smrti ili čak stvarnoj opasnosti.
I ne treba netko da naredi da se dogodi takva psihološka operacija
kako bi se ona dogodila.
Što se tiče moje vlastite potvrdne pristranosti,
ja sam prolazio kroz ...
prolazio sam kroz sve te narative koje čitam ...
prolazim kroz ta previranja, tu sumnju:
'O bože, možda je to točno, možda sam ja potpuno u krivu.
Kako ću znati da sam u pravu?'
Kako ću znati da ta epidemija, pandemija, kako god je nazvali,
nije tako strašna kako nam govore?'
Da li ja to zaista znam?
Možda će biti gore nego što nam govore.
Zašto ja ...'
Kako je Daniel Mackler napisao u svojoj krasnoj objavi:
Kako da znam da je istina ono što vjerujem?
Većina ljudi, a ja nisam iznimka u tome,
odabiru svoje činjenice u cilju podupiranja svojih postojećih vjerovanja,
kako bi potvrdile da sam cijelo vrijeme bio u pravu,
kako bi poduprle bliski pogled na svijet
i blisku sliku o sebi.
Sve što se ne uklapa u to, je napad.
To je napad na moj identitet.
Zato to zahtijeva dozu hrabrosti i poniznosti
kako bi se prihvatili narativi
koji su proturiječni onome u što ste vjerovali u prošlosti.
I to je šok.
I ljudi prelaze u poricanje kad se to dogodi.
Možda je i sada prisutno mnogo poricanja,
ali poricanje je faza, to je dio šireg procesa.
Na kraju, poricanje je sve teže i teže održavati
i vi ulazite u sljedeću fazu, konačno prihvaćajući da ne znate.
A to je slično prihvaćanju smrti, zapravo.
To je isti strah od nepoznatog,
strah od prijelaza u nešto drugo od onog što ste sada,
a taj strah, strah od smrti, sve više vlada našim društvom već dugo vremena,
što je neizbježno iz priče o sebstvu koja prevladava u našem društvu
- odvojeno sebstvo u svijetu drugog -
ako prihvaćate da je to bivanje,
onda je smrt najgori mogući ishod.
Ona je poništavanje svega što jeste, vašeg univerzalnog sebstva.
Naravno, mi imamo medicinski sustav
cijeli jedan narativ koji govori samo o spašavanju života.
Spomenuli ste u članku averziju prema smrti
i kako je to jedna od aktualnih dinamika.
Mislim da otprilike kažete kako ćemo se morati usaglasiti
u vezi sloboda kojih smo se spremni odreći
u zamjenu za prihvaćanje određenog rizika.
Je li to točno?
To je problem oprečnih vrijednosti.
Kad život smatramo svetim
i svoje bližnje, roditelje, bake i djedove,
ljude koji su imunokompromitirani ...
Ti ljudi su jednako sveti i jednako zaslužuju život kao i svi drugi.
To je vrijednost za koju moramo poduzeti sve što je potrebno
da zaštitimo te ljude.
I moja majka je u toj kategoriji.
Ona je u kasnim sedamdesetima,
ima rak, slaba je.
Ako dobije Covid19 vjerojatno će umrijeti.
A ona voli život i vjerojatno ...
Upravo je neki dan napisala svoju osmrtnicu.
Vjerojatno neće živjeti još jako dugo,
ali, tko zna, možda će biti s nama još nekoliko godina
i ona voli svaki dan svog života.
Kaže: 'Oh, sunce sije, tako je krasno ...'
Ako može sjediti na suncu i slušati pjev ptica, to joj je sasvim dovoljno.
Njoj je svaki dan dragocjen.
I ja to cijenim i želim joj da ima ...
Kad bi mogla imati još 6 mjeseci toga, ja to želim.
I spreman sam da ju ne posjećujem cijeli ovaj mjesec,
kako bi bila sigurna.
Ali, da li bih bio spreman da ju ne posjećujem 6 mjeseci?
Ili godinu dana?
A što ako bih bio spreman da ju možda nikada više ne vidim?
Bi li to bilo vrijedno toga?
Da li bih bio spreman reći cijelom svijetu da prestane ...
da se prestane okupljati,
samo zato da bi moja majka preživjela.
Ne, mislim da ne bih.
Postoje ovdje i druge vrijednosti.
Uvijek se radi o balansiranju vrijednosti.
Poput: što smo spremni žrtvovati za sigurnost onih koji su nam važni.
Jesmo li voljni zauvijek se pridržavati socijalnog ditanciranja,
ako to smanjuje stopu smrtnosti
i prosječni očekivani životni vijek produžava za 6 mjeseci?
Mnogi ljudi koji umiru od COVIDA, ionako bi umrli,
ionako će svi umrijeti.
U Italiji na primjer, srednja vrijednost životne dobi umrlih bila je oko 80 godina.
To znači da je polovica ljudi koji su umrli bila starija od 80.
Pa, očekivani životni vijek u Italiji je ionako oko 80.
Znači da su ti ljudi koji su umrli od korona virusa
možda u prosjeku ionako imali još samo 6 mjeseci života. Tko zna?
Vrijedi li potpuno mijenjati način na koji živimo
kako bismo odgodili smrt nakratko?
Ponekad jeste.
Postoji vrijeme kad ću reći: 'Mama, žao mi je, neću ti doći u posjetu
jer će to završiti za par tjedana i onda ću te moći posjetiti.'
To bi bila žrtva vrijedna truda.
Mora nam biti jasno da mnogo obrazloženja
za socijalno distanciranje, karantene i tako dalje,
neće nestati.
Dobro, možda će se ovaj virus povući,
ali uvijek postoji mogućnost njegove mutacije
ili nekog drugog virusa ili gripe ili ...
Uvijek će postojati razlog za održavanje ovih praksi.
Ili bi mogli reći da postoji mogućnost reinfekcije,
možda je endemski i postojat će zauvijek.
Pa je pitanje koje se pojavljuje kratkoročno,
jesu li žrtve vrijedne toga?
One će ostati s nama i dugoročno
i to dovodi do pitanja: što smatramo vrijednim?
Smatramo li vrijednim produžavanje života po svaku cijenu?
Ili vrednujemo igru,
istraživanje vlastitih granica,
propitivanje limita,
avanturu?
Ljudi neprestano rade izbore koji su opasni.
Kao, otići na festival?
Puno je sigurnije ostati kod kuće.
Ili dozvoliti svom djetetu da igra nogomet? Puno je sigurnije držati ga u kući.
Ići u bar, izaći na autocestu ...
Postoje razne vrste izbora koje činimo
kako bismo živjeli život u potpunosti,
koji dovode u opasnost dulji život.
I ja mislim da je taj razgovor o našim vrijednostima, neizbježan
i značajan za mnoge ljude ...
Poput moje prijateljice Lucy Rankin, medicinske sestre,
koja kaže: 'Znate li vi zaista kako je to biti na respiratoru?
I navodi statistike po kojima dvije trećine ljudi na respiratoru, ionako umire.
Tako umjesto da umru prije, okruženi svojim voljenima,
oni umiru nakon nekoliko tjedana torture
s aparatom za disanje na intenzivnoj skrbi iza stakla
opraštajući se od svojih voljenih na Facebooku.
Ali zato žive dva ili tri tjedna dulje
sa 30% šanse da se na koncu izvuku,
ali ozbiljno ugroženi, ne izliječeni.
Da li se taj razgovor uopće vodio?
Medicinski sustav vrti se oko spašavanja života.
Za njega ne postoji pojam dobrog umiranja.
Bolnice ne evidentiraju da li je pacijent dobro umro,
već samo stopu smrtnosti.
Dakle to je samo vrh ledenjaka za razgovor koji trebamo smjesta započeti.
A u članku vi na neki način ...
kao što ste prije rekli, vidite to kao neku vrstu točke prijevoja.
Da li bi to mogla biti tranzicija ili početak tranzicije
na bolji sustav od onoga koji imamo ili bi moglo krenuti u drugom smjeru?
Vidio sam i nekoliko kritika u vezi toga.
Daniel Pintchback je napisao jednu dugačku na Facebooku na koju ste vi odgovorili.
Mislim da on u biti kaže da mu se čini da ste vi u opasnosti od samozavaravanja,
da trebamo planirati stvarnu akciju, trebamo u ovom času imati planove ...
i on na neki način sugerira da vi ...
na neki način pomažete ljudima da se osjećaju bolje,
ali im ne dajete upute što da rade u ovoj situaciji.
Ja se ne slažem s tom kritikom.
Ja ne kažem da će korona virus doći i spasiti nas,
da nas oslobađa od situacije u kojoj se nalazimo
i da će nam automatski donijeti bolji svijet,
pa neka vas to tješi, to je dobra stvar.
Ono što kažem je da nam ona naš izbor čini jasno vidljivim
što ne garantira da ćemo učiniti ispravan izbor.
Ali pokazuje nam ... prije svega, ono što sam već rekao,
da normalno nije nužno ono u čemu želimo biti,
ali nam taj naš stari smjer čini jasno vidljivim.
U članku, također, nudim stvari poput ...
taj dio o negiranju smrti,
a cijeli jedan drugi dio govori o ...
Naslov tog odjeljka je 'Život je zajednica',
i govori da je ironija u tome
da čak i stvari koje poduzimamo da bismo produžili život,
zapravo to nužno ne čine.
Stvari koje poduzimamo u ime zdravlja ne čine nas nužno zdravijima.
Kao pretjerana higijena koja nam onemogućuje ...
i socijalno distanciranje koje nam onemogućuje
stalnu međurazmjenu sa svijetom
koja je nužna za održavanje zdravog imunosnog sustava,
zdravog probavnog bioma i tako dalje.
Stoga ja ne kažem: 'Zbog toga hajde da imamo ...
evo mog plana za veliki program za ...
uvođenje više probiotika u prehranu
i ponovo prljanje ruku i tako dalje ...'
Ali mislim da to proizlazi iz onoga što govorim.
Kada usvajamo više informacija tada se naši izbori mijenjaju
i ono što prepoznajemo kao moguće promjene.
I mislim da, jednako tako,
ako ne prihvatimo mogućnost koja nam se nudi,
da učinimo korak unatrag,
i usvojimo više činjenica i sagledamo situaciju iz šire perspektive,
bit ćemo uhvaćeni u zamku obrazaca reagiranja koji su ustvari dio problema.
A glavni obrazac reagiranja je:
'O, o, događaju se ružne stvari, nađimo nešto da to ubijemo,
nađimo nešto da to kontroliramo, nađimo nešto da to isključimo.
Sačuvajmo sigurnost našeg svijeta, sigurnost našeg svijeta odvojenosti.'
Isti je način razmišljanja primjenjen na korona virus,
koji se primjenjuje na imigraciju ili terorizam ili kriminal.
Kako da se zaštitimo od tih negativaca?
Taj obrazac razmišljanja treba prekinuti.
Trebamo napraviti stanku i to nam je ponuđeno.
Nije da će stanka magično promijeniti stvari,
ali ja to ni ne kažem.
Ja kažem: Hajde da prihvatimo cijeli spektar informacija.
Hajde da vidimo što se događa kada se
nesvjesno dovede na svjetlo, u svijesno.
Pretpostavljam, s tim u vezi ...
Neki dan sam razgovarao s Joe Brewerom
koji sebe naziva teoretičarom kompleksnosti
i bavi se kognitivnom znanošću i kulturalnom evolucijom.
i kaže:
'Znamo da što je više makijavelističkih ...
odnosno ljudi koji pokušavaju obraniti stari režim,
to će se više aktivirati sociopatske tendencije ovoga časa.
Oni će tražiti način kako da ...
kao u kapitalizmu katastrofe o kojem govori Naomi Klein,
mi znamo da će oni nešto poduzimati, kako da mi ...
i ljudi koji pišu knjige o boljem svijetu za koji njihova srca znaju da je moguć,
kako da se mi natječemo s tim ljudima,
znajući da su to stvarno nemilosrdni ljudi koji traže kontrolu nad situacijom.
To zabrinjava, zar ne?
Apsolutno. Zato ja propitujem
koji su to uvjeti na terenu koji su omogućili tim ljudima da čak
vrebaju na sve nas ostale.
Što čini totalitaristički odgovor na korona virus
tako privlačnim da ljudi pristaju na njega?
Što čini rat protiv mikroba tako privlačnim?
Zato jer ti psihopati na vlasti, oni nemaju ...
oni nisu nadljudi, oni nemaju sposobnost kontrole uma.
Njihova moć proizlazi iz toga što svi pristaju na to.
Zbog toga pišem o pričama koje upravljaju našom civilizacijom.
Priča o odvojenosti,
priča o usponu: da je ljudska sudbina da se uzdigne iznad prirode;
priča o odvojenom sebstvu,
priča o kontroli koja proizlazi iz toga.
Jednom kad prihvatite sve te osnovne stvari tada
zloćudne sile mogu to iskoristiti.
Mogu iskoristiti strah, mogu iskoristiti ...
mogu igrati igru podijeli pa vladaj.
Ovo je dobar primjer:
ako ste unaprijed skloni dijagnosticirati da je uzročnik problema negativac,
neprijatelj,
onda može doći manipulativni vođa i reći:
'Ovo je problem, a to su neprijatelji.'
I onda smo u ratu.
I moramo podnijeti neke žrtve da se obranimo od negativaca.
To je Goering rekao u Nurnbergu:
'Da, lako je dobiti pristanak stanovništva,
samo proglasite da je neprijatelj pred vratima
i ako ne pristajete onda ste izdajica.'
To je standardna operativna procedura.
A mi imamo u našim civilizacijskim mitovima i narativima
plodno tlo da se takve manipulacije ukorijene.
A protuotrov za to je solidarnost.
Protuotrov za to je nova priča.
Priča o međupovezanosti i supostojanju
koja kaže: 'Je li to zaista neprijatelj? Stavimo to pod znak pitanja?'
'Kako sam ja dio tog neprijatelja?
Kako sam ja dio okolnosti koje rađaju terorizam?
Ili imigraciju? Ili kriminal?
Kako je sve povezano?
Kako sam ja dio virusne infekcije?
U članku sam spomenuo teoriju terena
koja se može sažeti sloganom koji sam vidio:
Riba ti je bolesna, teorija bacila: izoliraj ribu,
teorija terena: očisti akvarij.
Mi ovdje imamo vrlo prljavi akvarij.
Zašto su ljudi toliko podložni ovome?
Ako pogledate statistiku smrtnosti, to je očito.
Skoro svatko tko je umro od ovoga prethodno je patio od neke ozbiljne bolesti.
Dakle to je dio prljavog akvarija 'Zašto'.
Zašto ima toliko dijabetičara?
Zašto ima toliko ljudi s visokim krvnim tlakom?
U Italiji, po statistikama koje sam vidio 75% umrlih
imalo je visoki krvni tlak, 35% je bilo dijabetičara,
30% ih je imalo ishemiju.
Pa, kao odgovor na vaše pitanje,
umjesto da se borimo protiv
zlih iluminata i psihopata i kapitalista katastrofe ...
Ne kažem da se ne bismo trebali boriti protiv njih,
ali osim borbe protiv njih trebamo promijeniti bojno polje
koje nas osuđuje na poraz za porazom.
A ti terenski uvijeti sastoje se od sloja za slojem
sve do strukture financijskog sustava, na primjer,
koji se zasniva na kamatnom dugu
što nas već tjera u međusobno natjecanje.
Ali u temeljima svega je ono što znamo da jesmo,
što je stvarno, kako svijet funkcionira, kako se događa promjena,
što je moguće, tko sam ja,
što je to dobar život, koja je svrha života?
Odgovori u koje smo uronjeni
pripremaju polje za
režim dominacije i kontrole u kojem danas živimo.
To je široka teza koju sam predstavio
u svojoj prvoj knjizi, Uspon čovječanstva
gdje sam ispisao 600 stranica dijagnoze toga,
povezujući naše institucije, svijet pod kontrolom
sa pričom o sebstvu
i kako se ta priča povijesno razvijala.
Pokušavam obuhvatiti oba ova dijela:
da to može potencijalno biti početak tranzicije,
mislim da to mora biti početak tranzicije u drugačiji sustav,
ali imam osjećaj da će to trajati vrlo dugo
i da će biti nevjerojatno bolno i nevjerojatno teško stići do tamo.
A izgleda i vrlo teško za ...
Čak je i meni teško obuhvatiti oba ova dijela.
Vrlo je teško suočiti se s ...
kako teško će nam vjerojatno biti prolaziti kroz smrt starog sustava.
Kako je moguće živjeti u tome i kroz to
bez da se to na neki način zaobiđe?
Ja gledam unutar sebe i pitam se:
'Jesam li zaista spreman za smrt starog sustava?'
Koji dio mene ...
Ja sam cijeli život proveo zagovarajući promjenu sustava,
ali postoji dio mene koji ne želi promjenu sustava.
Postoji dio mene kojem je ...
kao prilično privilegiranoj osobi, pasalo takvo stanje stvari.
Jesam li voljan zakoračiti u nepoznato?
Jesam li voljan zakoračiti ... to jeste neka vrsta smrti.
Smrt onoga što je poznato pa zato i onoga što ja jesam u tom poznatom.
Jesam li spreman žrtvovati ...
letenje avionom do uzbudljivih mjesta kako bi držao govore koji ...
koji pokreću i inspiriraju
i naizgled pomažu ljudima? Ali znam li da zaista pomažu ljudima?
Jesam li spreman odreći se toga?
Spreman sam odreći se ...
mogućnosti da naručujem dodatke prehrani.
Ja volim naručivati dodatke prehrani.
Koristim homeopatske energetske flastere za spavanje
koji rješavaju moju nesanicu.
Nekad bih se probudio usred noći i ne bih mogao više zaspati,
ali sada mogu ponovo spavati cijelu noć.
A te stvari sam naručio online jer je moja kreditna kartica funkcionirala.
To bi sve moglo doći kraju.
I na razne načine to je ono što govorim.
A možda i ne mora završiti. Mogli bismo imati ...
budućnost koju ja nazivam planet hipija gdje se sve ...
umjesto da se udvostruči konvencionalna medicina,
što bi se moglo dogoditi ako ćemo nakon ovog imati Univerzalno zdravstveno osiguranje,
moglo bi to postati Obavezno zdravstveno osiguranje.
Već imamo zatvaranje kiroparaktičara i akupunkturista širom zemlje.
Ja više ne mogu ići mom kiropraktičaru;
moja supruga je akupunkturist i iscjelitelj, ljudi joj ne smiju dolaziti,
To se ne smatra neophodnim.
Stoga možemo krenuti bilo kojim od tih smjerova.
A na neki način mi kao da idemo u oba smjera istovremeno.
No, već sada ja imam neku strepnju
da smo već učinili nekoliko koraka u krivom smjeru
i bit će nam potreban prilično dramatičan pomak da skočimo
sa ove staze na stazu prema holističnoj planeti, prema planeti hipija.
Mislite da smo već za vrijeme ove krize učinili korake prema dolje?
Želio bih se vratiti na to, ali prije toga -
Daniel Pintchback je to također spomenuo,
ali ja bi samo želio istaknuti.
Nije li ovo vrijeme za pravični bijes?
Mi u biti imamo garnituru na vlasti koja nije shvatila što dolazi
i izgleda potpuno pogrešno upravlja situacijom.
Vidim da mnogo ljudi, Eric Weinstein na primjer,
zahtijeva da lete glave.
A Daniel također piše:
'Možda je ovo vrijeme za pravični bijes koji će motivirati za poduzimanje akcije
za stvaranje novog svijeta koji ...
Da, i ja mislim da je vrijeme za pravični bijes.
Trik kojim se koriste svjetske sile kontrole
je u tome da uvijek iznova preusmjeravaju pravični bijes
prema lažnoj meti i lažnim rješenjima.
Da, postoji mnogo bijesa koji vrije i tako treba i biti
jer smo mi kao kolektiv iznevjereni.
Mogli smo ovoga časa živjeti u nevjerojatno prekrasnom bogatom svijetu.
Ima dovoljno za sve.
Ima dovoljno svega što nam treba za svakoga.
Ali umjesto toga mi živimo u društvu sve veće umjetne oskudice,
golema rasipnost rame uz rame golemom siromaštvu.
Milijun beskućnika usporedo s desecima milijuna praznih stambenih jedinica.
Jedno od sedmero djece u Americi gladuje svakog mjeseca
dok se 40 do 50% hrane baca.
Mogu navesti mnogo primjera besramnih usporedbi
preobilja i siromaštva.
Zato, da, trebali bismo prigrliti bijes
zato jer je opravdan, on ukazuje na nasilje.
Ali onda reći ...
brzopleto ponuditi metu za taj bijes znači riskirati ponavljanje tog obrasca
raspršivanja bijesa preusmjeravanjem na lažnu metu.
Ljudi koji su naizgled krivci, oni su dužnosnici, zapravo.
Oni igraju ulogu koja je sistemski nužna
i ako posječemo njihove glave, pogodite što?
Doći će novi ljudi i činiti iste stvari koje su radili oni prije njih.
Pa na što bi onda trebao ciljati taj pravični bijes?
Nisam čak siguran da je 'ciljati' pravi način razmišljanja o tome.
Pravični bijes će, u idealnom slučaju, pomoći da istina izađe na vidjelo.
Nikada se ne bi smio zadovoljiti lažnim objašnjenjima.
Morao bi biti na oprezu.
Svaki puta kada se ponudi neki kanal, trebao bi reći: 'Zaista?'
'Jeste li sigurni? Jer ja sam ljut, ja želim promijeniti.'
'Ne želim pohrliti s ruljom
i naći nekog žrtvenog jarca i objesiti ga.'
'I ništa ne promijeniti.'
Sve to je izdaja bijesa, ustvari.
Dakle, čak i ideja da se nađe meta za bijes, dio je trika.
To je odvraćanje pažnje.
To ne znači da se stvari ne bi trebale promijeniti,
već to znači upitati što se treba promijeniti
da bi prilike koje su generirale tu izdaju, to zlostavljanje, više ne postoje.
A moglo bi biti da najbolji put k tome uključuje
suosjećanje i praštanje.
To nisu opoziti bijesa,
nego su posljedica istine koju bijes može iznijeti na površinu.
A to je ozbiljan posao.
No, bijes je ono što nas može održati usredotočenima,
da se ne zadovoljimo mrvicama,
utješnim nagradama.
To nas na neki način vraća na ideju koju smo već natuknuli:
da zaista izgleda da pravovjerje ...
odnosno ono što se meni čini da se događa ovoga časa:
ako pogledamo financijski sustav
mogli bismo vidjeti financijske potpore koje će zasjeniti one iz 2008.
Vidimo mnogo istog načina razmišljanja, samo udvostručenog na nekom osjećaju ...
Sustav reagira na jedini način koji zna, ali čini se kao da udvostručuje
isti način razmišljanja
i iste metode koje su uzrokovale neke od ovih sustavnih kriza, prije svega.
Možete li govoriti o tome, mislim da govorite o tome u svom eseju?
Postoje i znakovi ... hoću reći,
u Americi postoji moratorij na ovrhe i deložacije
i to je nešto što zaista pomaže običnim ljudima.
Ono za što bismo se trebali zalagati, u smislu potpora,
je ono što ja zovem 'dužnička potpora', za razliku od potpore kreditorima.
Poslije financijske krize 2008. imali smo potporu kreditorima,
kada su FED - Sustav federalnih rezervi i Državna riznica - državna blagajna
u biti otkupili svu problematičnu imovinu
koja je bila - što?
Bila je u osnovi problematična jer ljudi nisu mogli otplaćivati svoje hipoteke,
pa je bila otkupljena,
ali jesu li ljudi mogli prestati otplaćivati? Nisu.
Ljudi su morali nastaviti otplatu, svi dugovi su ostali evidentirani.
Alternativna strategija bi bila da se ona otkupi -
tako da banke dobiju potporu,
ali onda se dugovi praštaju.
I vidimo, ustvari, neke pomake u tom smjeru,
možda opraštanje nekog dijela studentskog duga.
U konačnici mislim da je jedini način
za rješavanje sve veće nejednakosti koju danas imamo
bila bi neka vrsta 'jubileja duga' - sveopći oprost i preraspodjela.
A to je duboko radikalno
zato jer to ispravlja odnosno poništava nasljeđe represije i nejednakosti.
I to čak sve do robovlasništva i kolonijalizma i dužničkog ropstva.
I na neki način okreće novi list.
To je, dakle, jedna stvar koju bih želio osvijestiti.
I viđam to pomalo,
neku vrstu oprosta duga.
To je isto dio pravičnog bijesa,
ta spoznaja da ne bih trebao proživjeti život kao zalog banci.
Ljudi diplomiraju i možda ...
U ovoj zemlji to je posebno okrutno,
ali razine duga rastu posvuda.
Kao: moj život nije moj vlastiti, ja dugujem svoj produktivni kapacitet
tim udaljenim institucijama.
Nakon diplomiranja ljudi duguju stotine tisuća dolara
koje otplaćuju čitav život.
Vaš rad nije vaš vlastiti.
Naravno da smo bijesni zbog toga.
Dok ste dvije-tri generacije ranije
mogli imati radnički posao uzdržavati obitelj
i čak nije bilo nužno da oba roditelja rade.
Mogli ste imati radnički posao, uzdržavati obitelj, uštedjeti novac,
imati vlastitu kuću, potpuno u svom vlasništvu na koncu.
Niste morali biti dio elite da biste to mogli.
Zašto to više ne možemo?
Jesmo li tehnološki nazadovali?
Jesmo li izgubili sposobnost da gradimo kuće?
Ne! Trebali bismo biti bogatiji.
To bi čak trebalo biti lakše dostupno nego prije dvije generacije.
Ali je suprotno.
Zato, da, to je nešto zbog čega treba biti bijesan.
I to bi bila ona meta iz vašeg pitanja prije.
Jubilej duga nije meta,
to nije netko koga možemo kazniti za našu potlačenost.
To je nešto što uklanja okolnosti u kojima smo tako zlostavljani.
Moje zadnje pitanje sumira na neki način neka pitanja koja sam već postavio:
Kako živjeti i voditi u taj bolji svijet za koji naše srce zna da je moguć
kad nam u mnogim područjima srce kao da krvari i vidimo kako svijet gori?
Naslov je zapravo: Ljepši svijet za koji naše srce zna da je moguć.
Odabrao sam ga namjerno, kao drugačiji orjentacijski princip
za razliku od učinkovitosti
i kulta kvantitete koji upravlja našim društvom.
I to bih ponudio samo kao orjentaciju.
No to utječe čak i na naše odluke o životu i smrti.
Kvantiteta kaže: Koliko godina mogu živjeti?
Ljepota kaže: Kako mogu dobro živjeti?
To potiče pitanje: Zašto sam uopće ovdje?
Neću preživljavati život.
Neću to na svom nadgrobnom kamenu.
'Izdržao je, sve do sada.'
Postoji jedna zabluda u kojoj živimo,
da ćemo živjeti zauvijek.
Kad se ta zabluda rasprši tada možemo prihvatiti istinu.
Što iz toga proizađe jedinstveno je za svaku osobu,
ali kao društvo, ako smo u stanju osloboditi se te zablude -
koja je na kolektivnoj razini,
u suštini, zamisao da smo ovdje da prevladamo prirodu,
da druga bića nisu važna,
da je naše vlastito preživljavanje najvažnija stvar.
To čak zahvaća ekološki diskurs, kad kažemo,
morat ćemo se promijeniti sada jer inače nećemo preživjeti.
A što ako ne možemo preživjeti u betonskom svijetu
gdje hranu uzgajamo u tim koritima i hidroponskim tvornicama
i atmosferu podešavamo uz pomoć mašina za isisavanje ugljika?
Što ako ne možemo preživjeti? Jesmo li zbog toga ovdje?
Je li to najljepši svijet kojeg možemo zamisliti?
Da, možda će nam, prema svemu mjerljivom, biti dobro.
Imat ćemo više gigabajta downloada po osobi, više propusnosti po osobi,
dulji očekivani životni vijek po osobi, viši BDP per capita.
Ali kad život reduciramo na kvantitetu
tada je kvalitativno izostavljeno.
A to je još jedna ovisnost.
Kada kvalitativno nedostaje,
poput intimnosti i ljepote,
tada trebamo sve više stvari da to kompenziramo.
Nisam čak siguran koje je bilo vaše pitanje ni jesam li ga odgovorio,
ali blisko iskustvo smrti može uskrsnuti te izgubljene istine.
I držim da nas potencijalni ishod korona virusa
suočava sa smrću
i tako uskrsava ova pitanja o tome što je zapravo dobar život?
I zašto po svaku cijenu pokušavamo očuvati život
umjesto da slavimo život i živimo ga u potpunosti,
živimo ga prekrasno, ne tek malo dulje?
Zašto sam ovdje?
Jesam li ovdje samo da preživim i razmnožim se?
I maksimiziram svoju korist, iako ionako odlazim u grob?
Ili sam ovdje da od svog života učinim nešto prekrasno?
Tako da umjesto nikakvog traga, ostavim pozitivan trag u svijetu.
A ja sam dio tog evolucijskog projekta,
života samog u stvaranju sve više života
i svijeta koji je sve ljepši i ljepši.
To je inicijacija.
Zato sam to naslovio Koronacija
kao inicijaciju u suverenitet,
u kraljevstvo.
Pravi suveren je onaj koji je služi i svjesno to odabire.
Služi čemu?
Služi kraljevstvu, služi životu.
To je moguće jedino onda
kada nam smrt pokazuje koliko je život dragocijen.
Zato jer ima kraj, zbog toga je dragocjen.
A naše društvo to ne shvaća.
Mi ne pozdravljamo i ne prihvaćamo smrt.
Mislimo da možemo živjeti zauvijek.
Mislimo da je najviši cilj očuvati život, očuvati sebstvo,
odvojeno sebstvo koje ustvari nije trajno bez obzira na sve.
To je golema zabluda.
I, da, u ovoj pauzi možda imamo priliku
uvidjeti to i odabrati drugačije.