Într-o seară de vară, în 335 î.Hr., Alexandru cel Mare
se odihnea lângă Dunăre după o zi de lupte cu triburile sciților,
când un grup de străini s-a apropiat de tabăra sa.
Alexandru nu a mai văzut alți oameni ca acești înalți,
fioroși războinici cu imense inele la gât și pelerine colorate -
astfel i-a invitat să petreacă cu el.
Au spus cu mândrie că sunt keltoi sau celți din îndepărtații Alpi.
Alexandru i-a întrebat de ce le e frică cel mai mult în lume,
sperând să spună că le e frică de el.
Ei au râs și i-au spus că nu le e frică de nimic.
Asta e una dintre cele mai vechi povești despre anticii celți.
Deși nu știm de unde au venit primii celți,
în timpul lui Alexandru ei s-au răspândit în Europa
din estul Asiei Mici până în Spania
și în insulele atlantice ale Britaniei și Irlanda la vest.
Celții nu au fost un imperiu unit, și nu au construit orașe și monumente.
Însă, erau sute de triburi independente ce vorbeau aceeași limbă.
Fiecare avea regele lor războinic și un centru religios.
Triburile se luptau între ele
cu la fel de mult entuziasm cum se luptau și cu dușmanii.
Puține armate le-au ținut pieptul.
Oarecum ciudat pentru acele vremuri, celții credeau în reîncarnare -
că se vor renaște pe Pământ să trăiască și să petreacă și să lupte,
credință ce a contribuit la curajul lor în luptă.
Câțiva din ei luptau dezbrăcați, batjocorind armura dușmanilor lor.
Cel mai mare trofeu pe care un războinic putea să îl dețină
era capul retezat al unui inamic.
Păstrau aceste capete în borcane cu ulei de cedru
și le arătau oaspeților ce le vizitau casele.
Războinicii celți erau atât de lăudați în lumea antică
încât regii străini îi angajau ca soldați mercenari
pentru a servi în oștirile lor.
Dar celții erau mai mult decât simpli războinici.
Printre ei erau meșteșugari pricepuți, artiști și poeți numiți barzi.
Barzii cântau despre faptele curajoase ale strămoșilor lor,
aduceau laudă reușitelor regilor războinici
și compuneau satire despre liderii lași și egoiști.
Celții venerau mulți zei,
iar preoții, cunoscuți ca druizi, supravegheau cum erau venerați zeii.
Oricine putea să devină druid,
dar pregătirea necesita mulți ani de studiu și memorare -
druizii nu aveau voie să țină evidența în scris a învățăturilor lor.
Druizii supervizau practicile religioase și jertfele pentru zei,
dar erau și profesori, vraci, judecători și oameni de știință.
Erau atât de respectați încât puteau să intervină între triburi
în mijlocul unei bătălii și să o oprească.
Niciun celt nu ar răni un druid sau s-ar îndoi de deciziile lui.
În secolul II î.Hr., romanii au început să calce pe teritoriu celtic,
cucerind triburile din nordul Italiei.
Decât să se unească împotriva legiunilor romane ca răspuns a acestei înfrângeri,
celții și-au menținut diviziunile tribale.
Triburile din Spania au fost învinse la scurt timp.
În primul secol î.Hr., Iulius Cezar și-a mărșăluit armata în Franța,
folsind mită, amenințări și minciuni ca triburile să se lupte între ele.
Doar la apusul acestui mare război
celții s-au unit împotriva dușmanului lor comun
sub conducerea regelui Vercingetorix,
dar era prea târziu.
Nenumărați războinici și familiile lor au murit sau au fost înrobiți
în timp ce romanii cucereau Franța.
Protejate de apele ce îi înconjurau,
triburile celtice din Britania și Irlanda au fost ultimele care au opus rezistență.
Când romanii au invadat Britania,
regina Boudicca a unit tribul ei într-o revoltă, după uciderea soțului ei.
Aproape că a reușit să izgonească legiunile romane din Britania
înainte să moară într-o ultimă bătălie dusă împotriva dușmanului.
Până la sfârșitul primului secol, doar Irlanda, departe în larg,
a rămas necucerită de Roma.
Acolo, obiceiurile celților antici au supraviețuit neatinse de restul lumii
mult timp după ce din Roma au mai rămas doar ruine.