„Ja sam nevidljivi čovek.”
„Gospođa Dalovej je rekla da će sama kupiti cveće.”
„Upravo počinješ da čitaš najnoviji roman Itala Kalvina.”
Ove tri uvodne rečenice iz „Nevidljivog čoveka” Ralfa Elisona,
„Gospođe Dalovej” Virdžinije Vulf
i „Ako jedne zimske noći neki putnik” Itala Kalvina
uspostavljaju različite tačke gledišta.
Ko pripoveda priču i iz koje perspektive
su neki od najvažnijih izbora koje pisac pravi.
Ispričana sa drugačije tačke gledišta,
priča može u potpunosti da se transformiše.
Uzmite sledeću bajku:
„Zlatokosa! Zlatokosa!” Princ je pozivao: „Spusti svoju kosu.”
Zlatokosa je rasplela pletenice i izbacila kosu kroz prozor.
Princ se popeo u toranj uz pomoć njenih uvojaka.
Zlatokosa je obično ispričana ovako, sa pripovedačem izvan priče.
Ova tačka gledišta se naziva trećim licem.
Međutim, Zlatokosu može da ispriča i lik unutar priče -
pripovedač u prvom licu.
Vrhovi Zlatokosinih pramenova su mi zapahnuli stopala.
Zgrabio sam ih i počeo da se penjem... Uh!
Nisam mogao da se odmrsim.
Niti su pale svuda po meni, lepeći se za moj znoj.
Ispripovedana u prvom licu, priča može drastično da se promeni
u zavisnosti od toga koji lik je pripoveda.
Recimo da je pripovedač Zlatokosa, a ne princ:
Nadam se da ceni koliko je potrebno da se rasplete osam metara kose, pomislila sam.
Aj! Biću iskrena; pomislila sam da će mi vlasište skliznuti sa lobanje.
„Možeš li brže da se penješ?” povikala sam.
U drugom licu, pripovedač deklamuje priču čitaocu:
Poziva te po imenu. Želi da spustiš svoju kosu.
Upravo si je splela, ali, hej, nemaš mnogo posetilaca.
Perspektive u trećem licu, prvom licu i drugom licu
imaju jedinstvene mogućnosti, kao i ograničenja.
Dakle, kako da odaberete tačku gledišta za vašu priču?
Ograničenja nisu nužno nešto loše -
mogu da pomognu u usmeravanju priče i naglašavanju određenih elemenata.
Na primer,
pripovedač u trećem licu je nužno malčice udaljen od likova.
Međutim, to može da bude dobro za priče u kojima je važno osećanje udaljenosti.
Pripovedač u trećem licu može da bude ograničen,
u smislu da ostaje vezan za misli i osećanja jednog lika
ili može da bude sveznajući, u stanju da preleće između umova likova
i time čitaocu pruži više informacija.
Priča u prvom licu stvara bliskost između čitaoca i pripovedača.
Ali je i ograničena znanjem pripovedača.
Ovo može da stvori neizvesnost
dok čitalac zajedno sa likom saznaje informacije.
Pripovedač u prvom licu ne mora nužno
da verno prikazuje iskustvo lika -
može da obmanjuje ili bude neiskren.
U romanu „Ostaci dana” Kazua Išigura,
Stivens, ostareli britanski batler
iz 1956. godine seća se svojih dugih godina službe,
ali ne uviđa mane čoveka kome služi.
Pukotine u njegovom pripovedanju vremenom privlače čitaočevu pažnju
na neprepoznate nedostatke kulture i klasnog sistema
u kome pirpovedač živi.
Roman „Mi životinje” Džastina Toresa
počinje pripovedanjem u prvom licu množine:
„Bili smo šest grabljivih ruku, šest tutnjavih stopala;
bili smo braća, dečaci, tri mala kralja u klinču borbe za više.”
Tokom priče, tačka gledišta se menja
u prvo lice jednine, iz mi u ja, kako dečaci odrastaju
i jedan brat postaje otuđen od ostalih.
Drugo lice nije čest izbor.
Zahteva od pisca da navede čitaoca da ukine nevericu i postane drugo „ti”.
Smeštanjem čitaoca u perspektivu lika
može da se izgradi osećanje hitnost i neizvesnost.
Ponekad, pak,
drugo lice ima funkciju udaljavanja pripovedača iz sopstvene priče,
a ne zbližavanja čitaoca s pričom.
U ovim slučajevima,
pripovedač u drugom licu se obraća sebi upotrebom „ti” umesto „ja”.
Pisci stalno eksperimentišu sa novim varijacijama na tačke gledišta.
Nove tehnologije virtuelne i proširene stvarnosti
će možda proširiti mogućnosti za slične eksperimente.
Smeštanjem ljudi u određenu pogodnu tačku gledišta u virtuelnom prostoru,
kako ćemo da izmenimo način na koji pričamo i doživljavamo priče?