„Sunt un om invizibil.”
„Doamna Dalloway a spus că va cumpăra ea florile.”
„Urmează să citiți noul roman al lui Italo Calvino.”
Aceste trei replici de deschidere din romanul lui Ralph Ellison,
„Omul invizibil”,
al Virginiei Woolf, „Doamna Dalloway”,
și al lui Italo Calvino, „Dacă într-o noapte de iarnă un călător”,
stabilesc un punct de vedere diferit.
Cine spune povestea, și din ce perspectivă,
sunt câteva dintre cele mai importante alegeri pe care le face un autor.
Privită dintr-un alt unghi, o poveste poate fi radical diferită.
De exemplu acest basm:
„Rapunzel, Rapunzel”, strigă Prințul, „lasă-ți părul în jos”.
Rapunzel și-a despletit părul și l-a atârnat peste fereastră.
Prințul se cățără pe șuvițele ei în turn.
Așa e povestită de obicei „Rapunzel”, cu naratorul în afara poveștii.
Acest punct de vedere este numit persoana a III-a.
Însă, „Rapunzel” poate fi de asemenea narată de un personaj al poveștii -
un narator la persoana I.
„Vârfurile șuvițelor lui Rapunzel s-au așternut la picioarele mele.
Le-am prins și am început să urc... vai!
Nu mă puteam descurca din ele.
Firele de păr se lipeau de mine.”
Într-o narațiune la persoana I, povestea poate fi dramatic schimbată
în funcție personajul narator.
Să spunem că Rapunzel narează povestea în locul prințului:
„Sper că apreciază cât de mult îmi ia să despletesc șapte metri de păr.
AU! Să fiu sinceră, am crezut că o să mi se rupă tot părul din cap.
«Poți să urci mai repede?» am strigat.”
La persoana a II-a, naratorul spune povestea cititorului:
„Te strigă pe nume. Vrea să-ți lași părul în jos.
Tocmai ai terminat cu împletitul, dar hei, nu ai mereu musafiri.”
Perspectivele la persoanele I, a II-a și a III-a
au fiecare posibilitățile și restricțiile sale.
Deci, cum alegi perspectiva poveștii tale?
Limitările nu sunt neapărat ceva rău -
ele pot ajuta la centrarea poveștii pe anumite elemente-cheie.
De exemplu,
un narator la persoana a III-a este neapărat puțin detașat de personaje.
Asta poate fi bine în cazul poveștilor unde distanțarea este importantă.
Un astfel de narator poate să fie ori limitat,
adică oferă informații detaliate despre gândurile și sentimentele unui personaj,
ori omniscient, capabil să-și cunoască toate personajele
și să-i ofere cititorului mai multe detalii.
O poveste la persoana I creează o apropiere între cititor și narator.
De asemenea, este limitată de cunoștințele naratorului.
Asta poate crea suspans
pe măsură ce cititorul află mai multe odată cu personajul.
Un narator la persoana I nu trebuie neapărat
să descrie cu acuratețe experiențele personajului -
ele pot fi amăgitoare sau înșelătoare.
În romanul lui Kazuo Ishiguro, „Rămășițele zilei”,
Stevens, un valet bătrân din 1956, își amintește de anii săi de muncă,
dar nu reușește să accepte defectele stăpânului său.
Scăpările din narațiunea sa atrag atenția cititorului
asupra greșelilor nerecunoscute ale claselor sociale și culturii
din care făcea parte.
Romanul lui Justin Torres, „Noi, animalele”,
începe cu o narare la persoana I plural:
„Eram șase mâini și șase picioare;
eram frați, băieți, trei mici regi vrând mereu tot mai mult.”
Ceva mai încolo în poveste, perspectiva se schimbă
la persoana I singular, de la noi la eu, pe măsură ce băieții cresc,
iar unul dintre frați se simte alienat de ceilalți doi.
Persoana a II-a este o alegere mai puțin folosită.
Ea presupune ca scriitorul să convingă cititorii să devină conștient un nou „eu”.
A-l pune pe cititor în pielea personajului
poate crea suspans.
Totuși, uneori,
persoana a II-a e menită să-l distanțeze pe narator de poveste,
nu să-l apropie pe cititor de ea.
În aceste cazuri,
naratorul se referă la ei înșiși cu „tu” în loc de „eu”.
Scriitorii experimentează constant cu noi și noi perspective.
Noile tehnologii de realitate virtuală și augmentată
pot extinde posibilitățile acestor experimentări.
Prin plasarea oamenilor într-o anumită locație în spațiul virtual,
cum am putea schimba modul în care spunem și trăim poveștile?