"אני אדם בלתי נראה".
"גברת דאלווי אמרה שהיא שהיא תקנה את הפרחים בעצמה".
"אתם עומדים להתחיל בקריאת הרומן החדש של איטלו קאלווינו".
שלוש השורות הראשונות האלה, מתוך "האיש הבלתי נראה" של ראלף אליסון,
"גברת דאלווי" של וירג'יניה וולף,
ו"אם בלילה חורפי עובר-אורח" של איטלו קאלווינו,
כל אחת מהן מבססת נקודת מבט שונה.
מי מספר סיפור ומאיזה נקודת מבט,
הן כמה מהבחירות החשובות ביותר עבור המחבר.
סיפור המסופר מנקודת מבט אחרת, יכול להשתנות לחלוטין.
קחו לדוגמה את האגדה הזו:
"רפונזל, רפונזל,"הנסיך קרא, "שלשלי את שיערך".
רפונזל שחררה את שיערה ושלשלה אותו מהחלון.
הנסיך טיפס על גבי תלתליה אל תוך המגדל.
הסיפור של רפונזל מסופר כך לרוב, כשהמספר נמצא מחוץ לעלילה.
נקודת מבט זו מכונה גוף שלישי.
אבל אפשר גם לספר את הסיפור של רפונזל על ידי דמות בסיפור -
מספר בגוף ראשון.
קצות צמותיה של רפונזל נשמטו לרגליי.
חטפתי אותם בידיי והתחלתי לטפס…איכס!
לא יכולתי לשחרר את עצמי.
קווצות שיער נשרו סביבי, נדבקו לזיעה שלי.
סיפור המסופר בגוף ראשון יכול להשתנות באופן דרמטי
תלוי איזו מבין הדמויות היא המספר.
נגיד שרפונזל מספרת במקום הנסיך:
אני מקווה שהוא מעריך את הזמן שלוקח לשחרר 8 מטר של שיער, חשבתי.
אאוץ! אני אהיה כנה: חשבתי שהקרקפת שלי תשתחרר מהגולגולת שלי.
"אתה יכול לטפס מהר יותר?" צעקתי.
בגוף שני המספר פונה בדברים אל הקורא:
הוא קורא בשמך. הוא רוצה שתשחררי את השיער שלך.
בדיוק סיימת לקלוע צמות, אבל היי! אין לך הרבה אורחים.
לכל אחת מבין נקודות המבט של גוף שלישי, גוף ראשון וגוף שני
יש אפשרויות ייחודיות ואילוצים.
אז איך תבחרו נקודת מבט לסיפור שלכם?
אילוצים אינם בהכרח דבר רע,
הם יכולים לעזור למקד את הסיפור או להדגיש אלמנטים מסוימים.
לדוגמה,
מספר בגוף שלישי הוא בהכרח מעט מרוחק מהדמויות.
אבל זה יכול להיות טוב עבור סיפורים שבהם חשובה תחושת הריחוק.
מספר בגוף שלישי יכול להיות מוגבל,
כלומר הם קרובים למחשבות ולרגשות של אחת הדמויות,
או שהם יכולים להיות המספר יודע הכול, המסוגל לרחף בין מחשבותיהם של הדמויות
ולהעניק לקורא מידע נוסף.
מספר בגוף ראשון יוצר קרבה בין הקורא לבין המספר.
כמו כן, הוא מוגבל בהתאם לידע של המספר.
זה יכול ליצור מתח
כאשר הקורא חושף מידע במקביל לדמות.
מספר בגוף ראשון לא בהכרח
צריך לייצג את חווית הדמות באופן נאמן,
הם יכולים להיות טרופי דעת או לא הגונים.
ברומן של קאזואו אישיגורו "שארית היום"
סטיבנס, משרת ראשי בריטי מזדקן בשנת 1956, מספר על שנות שירותיו הרבות,
אך אינו מצליח להכיר בפגמים של האיש שאותו הוא משרת.
הסדקים בסיפורו בסופו של דבר מושכים את תשומת ליבו של הקורא
לעבר הכישלונות הבלתי מוכרים של מערכת התרבות והמעמד
שהיא מאפשרת.
הרומן של ג'סטין טורס, "אנחנו החיות",
מתחיל במספר בגוף ראשון ברבים:
"היינו שש ידיים חוטפות, שש רגליים רוקעות;
היינו אחים, בנים, שלושה מלכים קטנים נעולים בסכסוך לעוד".
במהלך הסיפור, נקודת המבט משתנה
לגוף ראשון יחיד, מאנחנו לאני, ככל שהבנים מתבגרים
ואחד האחים חש שהוא מורחק מכל האחרים.
מספר בגוף שני הוא בחירה פחות נפוצה.
זה דורש מהכותב להפוך את חוסר האמון המושהה של הקורא לדמות "אתה" נוספת.
הצבת הקורא בנקודת מבטה של דמות
עשויה ליצור דחיפות ומתח.
אם כי לפעמים,
מספר בגוף שני נועד להרחיק אותו מהסיפור שלו עצמו,
ולא לקרב את הקורא אל הסיפור.
במקרים אלה,
המספרים בגוף שני מתייחסים לעצמם כ"אתה" ולא "אני".
סופרים מתנסים כל הזמן עם וריאציות חדשות על נקודת מבט.
טכנולוגיות חדשות של מציאות וירטואלית ורבודה
עשויות להרחיב את האפשרויות להתנסויות מן הסוג הזה.
על ידי הצבת אנשים בנקודת מבט מסוימת במרחב הווירטואלי,
כיצד נוכל לשנות את האופן שבו אנחנו מספרים וחווים סיפורים?