Grūtas pārrunas man atgādina
kādu no maniem mīļākajiem stāstiem
no Tuvajiem Austrumiem,
par vīru, kas 3 saviem dēliem atstāja 17 kamieļus.
Pirmajam dēlam viņš novēlēja pusi kamieļu;
otrajam — trešo daļu;
un jaunākajam — 1/9 no saviem kamieļiem.
Dēli ķērās pie pārrunām.
17 nedalās ar 2.
Tas nedalās ar 3.
Un tas nedalās ar 9.
Brāļu pacietība sāka izsīkt.
Visbeidzot, galīgi izmisuši,
viņi devās lūgt padomu vecai viedai sievai.
Viedā vecā sieva par brāļu likstu domāja ilgu laiku,
līdz visbeidzot atgriezās un sacīja:
„Es nezinu, vai varu jums kā palīdzēt,
bet, ja vēlaties, paņemiet manu kamieli.”
Nu viņiem bija 18 kamieļi.
Pirmais dēls paņēma sev savu pusi, puse no 18 ir 9.
Otrais dēls, savu trešo daļu, trešdaļa no 18 ir 6.
Jaunākais dēls paņēma savu devīto daļu,
viena devītā no 18 ir 2.
Kopā — 17.
Viņiem palika pāri viens kamielis.
Viņi to atdeva atpakaļ vecajai viedajai sievai.
(Smiekli)
Man šķiet, šis stāsts
ir līdzīgs
daudzām grūtajām pārrunām, kādās mēs nonākam.
Tās sākas ar 17 kamieļiem, ko nekādi nevar atrisināt.
Tā vai citādi mums ir
jāatkāpjas solīti no šīm situācijām, kā tā viedā vecā sieva,
jāpalūkojas uz situāciju ar svaigu skatu
un jāatrod savs 18. kamielis.
Šī 18. kamieļa meklēšana pasaules konfliktos
ir bijusi manas dzīves lielā aizraušanās.
Cilvēci es pamatā redzu kā šos trīs brāļus;
mēs visi esam viena ģimene.
Mums tam ir zinātniski pierādījumi,
pateicoties sakaru revolūcijai
visas ciltis uz pasaules, visas 15,000 ciltis
ir savā starpā saistītas.
Tā ir kā liela ģimenes atkalapvienošanās.
Taču līdzīgi kā daudzas ģimenes apvienošanās,
tā nav tikai miers un gaisma.
Tajā ir daudz konfliktu.
Jautājums ir,
kā lai mēs uzlūkojam savas atšķirības?
Kā lai mēs tiekam galā ar savām lielākajām atšķirībām,
ņemot vērā cilvēcisko slieksmi uz strīdiem
un cilvēka talantu
radīt ieročus, kas var radīt milzīgu postu?
Tāds ir jautājums.
Lielāko daļu pēdējo trīs, gandrīz četru, desmitgažu
esmu pavadījis
ceļojot pa pasauli,
mēģinot strādāt, iesaistoties konfliktos
sākot ar Dienvidslāviju, Tuvajiem Austrumiem,
beidzot ar Čečeniju un Venecuēlu,
daži no tiem ir vissarežģītākie konflikti uz zemes virsmas,
es vienmēr uzdodu sev šo jautājumu.
Manuprāt, esmu atradis ko tādu, ko
varētu nosaukt par miera noslēpumu.
Tas patiesībā ir pārsteidzoši vienkāršs.
Tas nav viegls, bet ir vienkāršs.
Tas pat nav nekas jauns.
Tas varētu būt viens no senākajiem cilvēces mantojumiem.
Miera noslēpums slēpjas mūsos pašos.
Mūsos, kas darbojas
kā apkārtējā sabiedrība
ap katru konfliktu,
mēs varam ieņemt konstruktīvu lomu.
Ļaujiet jums piemēram izstāstīt kādu stāstiņu.
Pirms kādiem 20 gadiem es biju Dienvidāfrikā.
Strādāju ar tajā konfliktā iesaistītajām pusēm.
Man bija lieks mēnesis,
tādēļ es kādu laiku padzīvoju
kopā ar dažām Sanu Bušmeņu grupām.
Viņi manī izraisīja interesi un es gribēju uzzināt, kā viņi risina konfliktus.
Jo viņi taču kopš neatminamiem laikiem
bijuši mednieki un vācēji, kas
dzīvo lielā mērā tāpat kā mūsu senči
gandrīz visa cilvēces stāsta garumā.
Visiem vīriešiem ir indīgas bultas, ko viņi izmanto medībās —
absolūti nāvējošas.
Tātad, kā viņi risina savas nesaskaņas?
Es uzzināju, ka
ikreiz, kad šajās kopienās izceļas strīdi,
kāds paņem bultas un noslēpj tās kaut kur krūmājos,
un visi apsēžas šādā aplī,
un sēž un runā un runā...
Var paiet divas, trīs, četras dienas...
bet viņi neliekas mierā,
kamēr nav atraduši risinājumu,
vai vēl labāk, izlīgumu.
Un ja arī tad vēl visi nav nomierinājušies,
dažus aizsūta apciemot kādus radiniekus
tādā kā nomierināšanās periodā.
Domāju, ka pateicoties šai sistēmai
mēs joprojām esam izdzīvojuši,
ņemot vērā mūsu cilvēciskās tieksmes.
Šo sistēmu es saucu par „trešo pusi”.
Jo, ja tā padomā,
parasti, mums domājot par konfliktu un to aprakstot,
tajā vienmēr ir divas puses.
Arābi pret izraēļiem, strādnieki pret vadību,
vīrs pret sievu, republikāņi pret demokrātiem,
bet bieži vien mēs neredzam,
ka vienmēr ir kāda trešā puse
un šī trešā puse konfliktā esam mēs,
apkārtējā sabiedrība,
draugi, sabiedrotie,
ģimenes locekļi, kaimiņi.
Mums var būt ārkārtīgi konstruktīva loma!
Iespējams, ka visbūtiskākais veids,
kā trešā puse var palīdzēt,
ir atgādināt iesaistītajām pusēm, kas likts uz spēles.
Bērnu dēļ, ģimenes dēļ,
sabiedrības dēļ, nākotnes vārdā,
uz mirkli pārstāsim ķīvēties un sāksim runāt.
Jo, lieta tāda, ka,
kad mēs esam iesaistīti konfliktā
ir ļoti viegli pazaudēt perspektīvu.
Ir ļoti viegli reaģēt.
Cilvēciskas būtnes: mēs esam reaģējošas mašīnas.
Kā vēstī sakāmvārds:
dusmās pateiksi vislabāko runu,
kādu vien var nožēlot.
Trešā puse mums to var atgādināt.
Trešā puse palīdz mums iziet uz balkona,
kas ir metafora vietai, kurā atgūt perspektīvu,
no kuras varam saskatīt savu balvu.
Ļaujiet jums izstāstīt mazu stāstiņu no manas personīgās pārrunu pieredzes.
Pirms dažiem gadiem es biju iesaistīts kā starpnieks
kādās ļoti smagās sarunās
starp Krievijas vadītājiem
un vadītājiem no Čečenijas.
Kā zināt, starp šīm valstīm bija karš.
Mēs tikāmies Hāgā,
Miera Pilī,
tajā pašā telpā, kurā bija norisinājies
Dienvidslāvijas kara noziegumu tribunāls.
Šīs sarunas sākās gaužām nestabili,
kad Čečenijas viceprezidents
norādīja uz krieviem un teica:
„Palieciet vien šajos krēslos,
jo te jūs tiesās par jūsu kara noziegumiem.”
Viņš turpināja tādā pat garā līdz pagriezās pret mani un teica:
„Tu esi amerikānis.
Paskat tik, ko jūs amerikāņi darāt Puertoriko!”
Es sāku drudžaini domāt: „Puertoriko? Kas man zināms par Puertoriko?”
Es sāku reaģēt,
bet tad es pacentos atcerēties par balkonu.
Tāpēc, kad viņš uz mirkli aprima,
un visi lūkojās, ko nu es teikšu,
ar balkona perspektīvu es spēju viņam pateikties par piezīmēm
un teikt: „Es cienu jūsu kritiskās piezīmes par manu valsti,
un uzskatīšu to par zīmi, ka esam starp draugiem,
un varam brīvi runāt savā starpā.
Taču mēs neesam šeit, lai runātu par Puertoriko vai pagātni.
Mēs esam šeit, lai mēģinātu atrast veidu
kā izbeigt ciešanas un asinsizliešanu Čečenijā.”
Sarunas varēja atsākties.
Šāda ir trešās puses loma,
tai ir jāpalīdz pusēm iziet uz balkona.
Bet nu mirkli pievērsīsimies
bieži par vissarežģītāko pasaules konfliktu uzskatītajam piemēram,
konfliktam, kura atrisinājumu uzskata par neiespējami —
Tuvajiem Austrumiem.
Jautājums: kur te ir trešā puse?
Kā te vispār var iziet uz balkona?
Es neizlikšos, ka man ir atbildes
Tuvo Austrumu konfliktam,
taču, manuprāt, man ir pirmais solis,
burtiski, pirmais solis,
kaut kas, ko mēs visi varētu darīt kā trešā puse.
Ļaujiet man jums vispirms pavaicāt!
Cik daudzi no jums
pēdējos gados
ir kaut reizi bažījušies par Tuvajiem Austrumiem
un domājuši, ko gan kāds tur var padarīt?
Mani moka ziņkārība, cik no jums?
Skaidrs, tātad lielākā daļa no mums.
Bet tas taču ir tik tālu!
Kāpēc mēs pievēršam tik daudz uzmanības šim konfliktam?
Vai pie vainas nāves gadījumu skaits?
Simtiem reižu vairāk cilvēku iet bojā
konfliktos Āfrikā, nekā Tuvajos Austrumos.
Nē, tas paša stāsta dēļ,
tāpēc, ka jūtamies personīgi iesaistīti
šajā stāstā.
Vienalga, vai esam kristieši, musulmaņi vai ebreji,
reliģiski vai nereliģiski,
mēs jūtamies tā it uz spēles būtu likts kas personīgs.
Stāstiem ir nozīme. Kā antropologs, es to zinu!
Ar stāstu palīdzību mēs nododam zināšanas.
Tie piešķir mūsu dzīvēm jēgu.
To mēs stāstām arī te TED, mēs stāstām stāstus.
Stāsti ir atslēga.
Tādēļ es jautāju:
jā, mēģināsim atrisināt politiskos aspektus,
tur, Tuvajos Austrumos,
bet palūkosimies arī uz pašu stāstu!
Mēģināsim piekļūt tā visa pamatiem.
Pamēģināsim piemērot trešo pusi tam visam.
Ko tas nozīmētu? Kāds te ir stāsts?
Nu re, no antropoloģijas mēs zinām
ka katrai kultūrai ir savs izcelšanās stāsts.
Kāds ir Tuvo Austrumu izcelšanās stāsts?
Vienā teikumā tas ir:
pirms 4 tūkstošiem gadu kāds vīrs ar ģimeni
kājām pārstaigāja pāri visiem Tuvajiem Austrumiem,
un pasaule kopš tā laika vairs nebija tāda pati kā agrāk.
Šis vīrs, protams,
bija Ābrams.
Viņš simbolizē vienotību,
ģimenes vienotību.
Viņš ir mūsu visu tēvs.
Tā bija ne tikai viņa pārliecība, bet arī viņa vēstījums.
Arī viņa galvenā vēsts bija vienotība,
ka viss ir saistīts, ka viss ir vienots.
Viņa pamatvērtība bija cieņa,
laipnība pret svešiniekiem.
Ar to viņš arī bija slavens, savu viesmīlību.
Šajā ziņā
viņš ir simboliska trešā puse
Tuvajos Austrumos
Tieši viņš mums atgādina
ka mēs esam lielāka veseluma daļa.
Kā gan jūs,
padomājiet tagad par to kādu brīdi.
Šodien mūs piemeklējis terorisma posts.
Kas ir terorisms?
Pamatā terorisms ir kad ar nevainīgiem svešiniekiem
apietas kā ar nāvīgākajiem ienaidniekiem,
nolūkā izraisīt bailes.
Kas ir pretstats terorismam?
Tas ir kad pret nevainīgiem svešiniekiem
izturas kā pret draugiem,
kurus laipni aicina mājās, lai
vairotu un radītu sapratni
vai cieņu, vai mīlestību.
Kā būtu, ja
mēs izmantotu Ābrama stāstu,
kas ir trešās puses stāsts,
ja nu to varētu izdarīt,
jo Ābrams simbolizē viesmīlību,
ja nu to varētu izmantot kā pretlīdzekli terorismam?
Ja nu tā varētu būt vakcīna
pret reliģisko neiecietību?
Kā šo stāstu varētu iedzīvināt?
Nepietiek stāstu tikai pastāstīt,
tam ir liels spēks,
bet cilvēkiem stāsts ir jāpiedzīvo.
Viņiem jāspēj izdzīvot šo stāstu. Kā lai to izdara?
Šādi es iztēlojos, kā to izdarīt.
Šis nāk prātā kā pirmais solis.
Jo visvienkāršākais veids, kā to izdarīt
ir doties pastaigā.
Doties pastaigā Ābramam pa pēdām.
Iet Ābrama pēdās.
Jo iešanā ir liels spēks.
Antropologi zina, ka staigāšana mūs padarīja par cilvēkiem.
Interesanti, ka staigājot,
mēs ejam viens otram līdzās,
kopā vienā virzienā.
Ja es ar jums sastaptos aci pret aci
un pienāktu jums tik tuvu,
jūs sajustos apdraudēts.
Taču, ja es eju plecu pie pleca,
pat saskaroties pleciem,
nav ne vainas!
Kurš cīnās staigājot?
Tādēļ bieži vien, kad pārrunas kļūst pārāk smagas,
cilvēki dodas pastaigā pa mežu.
Tādēļ man ienāca prātā
iedvesmot uz
ceļu, maršrutu,
tādu kā Zīda ceļš, kā Apalaču taka,
kas sekotu pa pēdām
Ābramam.
„Tas ir neprāts! Tā nevar!” cilvēki teica.
Nevar iet Ābrama pēdās. Tas ir pārāk nedroši.
Jāšķērso tik daudz robežu.
Tas iet cauri 10 dažādām Tuvo Austrumu valstīm,
jo tas apvieno tās visas.”
Tādēļ mēs šo ideju Harvardas universitātē izpētījām.
Mēs to rūpīgi paveicām.
Un tad, pirms dažiem gadiem, daži no mums,
kādi 25 no kādām 10 valstīm,
nolēmām pārbaudīt vai varam izsekot Ābrama pēdas,
sākot ar viņa dzimšanas vietu Urfas pilsētā
Turcijas dienvidos, Ziemeļdivupē.
Tad mēs sēdāmies autobusā un mazliet gājām
un nogājām līdz Hāranai,
no kurienes, kā teikts Bībelē, viņš aizsāk savu ceļojumu.
Tad mēs šķērsojām Sīrijas robežu, aizgājām uz Halebu,
kas, kā izrādās, nodēvēta pēc Ābrama.
Mēs gājām uz Damasku,
kam ir izsenis saistīta ar Ābramu.
Tad mēs nokļuvām Ziemeļu Jordānā,
tad Jeruzālemē,
kas ir caur un cauri saistīta ar Ābramu, uz Betlēmi,
un visbeidzot uz vietu, kur viņš ir apglabāts
Hebronā.
Tā kā faktiski mēs nogājām no šūpuļa līdz kapam.
Mēs parādījām, ka to var izdarīt. Tas bija apbrīnojams ceļojums.
Ļaujiet jums uzdot kādu jautājumu.
Cik daudziem no jums ir nācies atrasties
svešā vietā
vai svešā valstī,
un kāds pilnīgs svešinieks, pilnīgi nepazīstams cilvēks,
pienāk klāt un izrāda kādu laipnību,
varbūt uzaicina pie sevis mājās, uzcienā ar dzērienu,
pasniedz jums kafiju, piedāvā pusdienas?
Cik daudziem no jums ir bijusi šāda pieredze?
Tā ir šī Ābrama ceļa
būtība.
To jūs atklājat, ejot cauri šiem Tuvo Austrumu ciematiem,
kuros domājat sastapties ar naidīgumu,
bet sastopat visapbrīnojamāko viesmīlību,
kas vienmēr saistīta ar Ābramu.
„Tēva Ābrama vārdā,
ļaujiet man jums piedāvāt cienastu.”
Mēs atklājām,
ka Ābrams šiem ļaudīm nav tikai tēls no grāmatas,
viņš ir dzīvs, viņa klātbūtne ir dzīva.
Īsāk sakot,
dažus pēdējos gadus,
tūkstošiem cilvēku
ir sākuši staigāt daļas no Ābrama ceļa
Tuvajos Austrumos,
un bauda tur dzīvojošo tautu viesmīlību.
Viņi sākuši staigāt
Izraēlā un Palestīnā,
Jordānā, Turcijā, Sīrijā.
Tā ir kolosāla pieredze.
Vīrieši, sievietes, jauni, veci cilvēki,
īstenībā vairāk sieviešu kā vīriešu, kas ir interesanti.
Tiem, kas nespēj staigāt,
kas nevar tur nokļūt uzreiz,
cilvēki sākuši organizēt pastaigas
pilsētās, savās kopienās.
Piemēram, Sinsinati, tika noorganizēts gājiens
no baznīcas līdz mošejai un tālāk līdz sinagogai
un tad visi kopā ieturēja Ābrama maltīti.
Tā bija Ābrama ceļa diena.
Sanpaulu, Brazīlijā par ikgadēju pasākumu kļuvis
skrējiens, kurā piedalās tūkstošiem cilvēku
Ābrama ceļa maratonā,
kas apvieno dažādas kopienas.
Medijiem tie ļoti patīk, mediji ir sajūsmā.
Tie dāsni atspoguļo šos notikumus,
jo tie ir uzskatāmi,
un skaidri izplata šo ideju,
Ābrama ideju par viesmīlību,
par laipnu izturēšanos pret svešiniekiem.
Pirms pāris nedēļām
nacionālajā radio par to bija reportāža.
Iepriekšējā mēnesī,
par to rakstīja „Guardian”,
Mančesteras „Guardian” par to bija
veselas divas lappuses.
Viņi citēja kādu ciema iedzīvotāju,
kurš teica: „Šis gājiens savieno mūs ar pasauli.”
Viņš teica, ka tas līdzinās gaismai, kas iedegas mūsu dzīvēs.
Tas mums atnes cerību.
Par to arī ir šis stāsts.
Runa nav tikai par psiholoģiju,
bet arī par ekonomiku,
jo cilvēki, kad tie iet, tie tērē naudu.
Šī sieviete — Uma Ahmade,
ir viena no sievietēm, kas dzīvo uz šī ceļa Ziemeļu Jordānā.
Viņa ir gaužām nabadzīga.
Viņa ir gandrīz akla, viņas vīrs nevar strādāt,
viņai ir septiņi bērni.
Taču viņa var gatavot ēst.
Tā nu ir viņa sākusi gatavot gājēju grupām,
kas iet cauri viņu ciematam un ietur maltīti viņas mājās.
Viņi sēž uz grīdas.
Viņai nav pat galdauta.
Viņa gatavo visgardākos ēdienus
no svaigiem augiem, kas aug turpat tuvākajā apkārtnē.
Un tā pie viņas nāk arvien vairāk un vairāk ceļotāju.
Nesen viņa ir sākusi pelnīt
un tas viņai ļauj uzturēt ģimeni.
Viņa teica mūsu komandai:
„Jūs padarījāt mani redzamu
ciematā, kurā cilvēki kādreiz kaunējās
mani uzlūkot.”
Tādas iespējas piedāvā Ābrama ceļš.
Šajā ceļā ir burtiski simtiem šādu kopienu
viscaur Tuvajiem Austrumiem.
Pastāv iespēja pamatos izmainīt šo spēli.
Taču lai izmainītu spēli, ir jāmaina ietvars,
tas, kā mēs uzlūkojam pasauli,
jāmaina ietvars
no naidīguma uz viesmīlību,
no terorisma uz tūrismu.
Šajā nozīmē Ābrama taka
ir tā, kas var izmainīt šo spēli.
Ļaujiet es jums parādīšu tikai vienu lietu.
Man te ir maza zīle,
ko es šī gada sākumā
pacēlu pa ceļam.
Zīles, protams, asociējas ar ozoliem,
tās izaug par ozoliem,
kas asociējas ar Ābramu.
Šis ceļš šobrīd ir kā zīle;
tas joprojām ir sākuma stadijā.
Kāds gan varētu izskatīties šis ozols?
Atceroties savu bērnību,
lielu daļu no tās pēc tam, kad piedzimu tepat Čikāgā,
es pavadīju Eiropā.
Ja jūs 1945.gadā
būtu bijuši, teiksim, Londonas drupās
vai Berlīnē
un teiktu:
„Pēc 60 gadiem
šī būs viena no mierīgākajām, pārtikušākajām vietām uz planētas,”
cilvēki droši vien domātu,
ka pilnīgi noteikti esat vājprātīgs.
Taču tas tika īstenots, pateicoties kopīgai identitātei — Eiropai
un kopīgai ekonomikai.
Tādēļ es jautāšu, ja to varēja izdarīt Eiropā,
kādēļ gan to nevarētu paveikt Tuvajos Austrumos?
Kādēļ gan, pateicoties kopīgai identitātei,
Ābrama stāstam,
un pateicoties kopīgai ekonomikai
kas lielā mērā balstītos uz tūrismu?
Ļaujiet man nobeigt,
sakot, ka pēdējos 35 gados,
ko esmu strādājis
dažos no visbīstamākajiem, grūtākajiem un neatrisināmākajiem
konfliktiem visā pasaulē,
es neesmu redzējis citu konfliktu,
ko es uzskatītu par bezcerīgāku kā šo.
Tas, protams, nav viegli,
taču ir iespējams.
To paveica Dienvidāfrikā.
To paveica Ziemeļīrijā.
To var paveikt jebkur.
Tas vienkārši ir atkarīgs no mums.
Tas ir atkarīgs no mums, kas ieņem trešo pusi.
Ļaujiet man jūs aicināt
apsvērt iespēju pieņemt trešo pusi,
kaut vai kādā nelielā notikumā.
Pēc brīža mums būs pārtraukums.
Pieejiet klāt kādam,
kas ir no citas kultūras, no citas zemes,
citas tautības, kaut kā citādāks,
un uzsāciet ar viņu sarunu; ieklausieties viņos.
Tāds ir trešās puses darbs.
Tā ir Ābrama ceļa iešana.
Pēc TED runām,
kāpēc gan nenoorganizēt TED hājienu?
Ļaujiet jums uz atvadām
teikt trīs lietas.
Viena — miera noslēpums
slēpjas trešajā pusē.
Trešā puse esam mēs.
Ikviens no mums,
ar vienu rīcību,
varam visu pasauli
pietuvināt soli tuvāk mieram.
Ir kāda sena āfikāņu paruna, kas vēstī:
„Ja zirnekļu tīkli apvienojas,
tie var apturēt pat lauvu.”
Ja mēs spētu apvienot
savus trešās puses miera tīklus,
mēs varētu apturēt kara lauvu.
Liels paldies.
(Aplausi)