În 1956, un documentar de Jacques Cousteau
a câștigat premiul Palme d'Or și Oscarul.
Filmul se numea „Le Monde Du Silence”,
sau „Lumea tăcută”.
Premisa titlului era că lumea subacvatică e o lume tăcută.
Acum, după 60 de ani, știm
că lumea subacvatică este oricum, numai nu tăcută.
Deși sunetele sunt inaudibile deasupra apei,
în funcție de locul unde te afli și perioada din an,
sunetele subacvatice pot fi la fel de puternice
ca în orice junglă sau pădure tropicală.
Nevertebratele precum creveții, peștii și mamiferele marine
folosesc sunetele.
Folosesc sunetul pentru a-și cunoaște habitatul,
pentru a comunica unii cu alții,
pentru a naviga,
pentru a detecta prădătorii și prada.
Ascultând sunetele, descoperă lucruri despre mediul în care trăiesc.
Să luăm, de exemplu, regiunea arctică.
E considerat un loc imens, inospitalier,
uneori descris ca un deșert,
pentru că e atât de rece, de îndepărtat
și acoperit de gheață, în cea mai mare parte a anului.
Și cu toate astea,
nu aș vrea să fiu în niciun alt loc de pe Pământ,
mai ales când zilele se lungesc și vine primăvara.
Pentru mine, Arcticul chiar întruchipează această discrepanță
între ceea ce vedem la suprafață și ceea ce se petrece sub apă.
Poți privi întinderea de gheață - albă, albastră și rece -
și nu vezi nimic.
Dar dacă ai putea auzi sub apă,
mai întâi sunetele te-ar uimi,
iar apoi te-ar încânta.
În timp ce ochii tăi nu văd altceva decât kilometri întregi de gheață,
urechile îți spun că acolo jos sunt balene de Groenlanda și balene beluga,
morse și foci cu barbă.
Chiar și gheața scoate sunete.
Scârțâie și trosnește, pocnește și geme,
se ciocnește și se freacă atunci când vremea, curenții sau vântul se schimbă.
Și sub o mare complet înghețată, în toiul iernii,
balenele de Groenlanda cântă.
Nu te-ai fi așteptat niciodată la asta
pentru că noi, oamenii,
suntem animale foarte vizuale.
Pentru majoritatea dintre noi, nu pentru toți,
simțul văzului e cel care ne ghidează prin lume.
Pentru mamiferele marine care trăiesc sub apă,
acolo unde indiciile chimice și lumina pătrund greu,
auzul este simțul cu care ele văd.
Sunetele se transmit foarte bine sub apă,
mult mai bine decât în aer,
așa că semnalele pot fi auzite pe distanțe foarte mari.
În regiunea arctică, acest lucru este cu atât mai important
deoarece mamiferele marine arctice trebuie nu doar să se audă între ele,
ci să și asculte după indicii din mediul înconjurător
care pot indica o zonă cu gheață groasă sau ape deschise.
Chiar dacă își petrec aproape toată viața sub apă,
sunt mamifere,
așa că trebuie sa iasă la suprafață ca să respire.
Ar putea asculta indicii de gheață subțire sau de zone fără gheață,
sau ecourile gheții din apropiere.
Mamiferele marine arctice trăiesc într-un mediu sonor subacvatic bogat și variat.
Primăvara,
poate fi o cacofonie de sunete.
(Sunete de mamifere marine)
Dar când totul e înghețat bocnă
și nu sunt schimbări mari de temperatură sau de curenți,
mediul acvatic arctic are unul din cele mai scăzute niveluri
de zgomot ambiental
dintre toate oceanele lumii.
Dar acest lucru se schimbă.
În primul rând, din cauza scăderii cantității de gheață sezonieră
ca rezultat direct al emisiilor de gaze de seră provocate de oameni.
Odată cu schimbarea climatică,
facem un experiment complet necontrolat cu planeta noastră.
În ultimii 30 de ani,
în zonele arctice s-au observat scăderi ale cantității de gheață marină sezonieră
de la 6 săptămâni la 4 luni.
Această împuținare a gheții marine e uneori percepută drept creștere
în sezonul apelor deschise.
Aceasta e perioada din an în care Oceanul Arctic este navigabil.
Și nu se schimbă doar întinderea de gheață,
dar și vârsta și grosimea ei.
Poate ați auzit
că scăderea gheții marine sezoniere duce la pierderea habitatului
pentru animalele care depind de gheața marină,
ca focile, sau morsele, sau urșii polari.
Scăderea gheții cauzează o eroziune sporită de-a lungul satelor costiere,
schimbând disponibilitatea prăzilor pentru pasările și mamiferele marine.
Schimbările climatice și scăderea gheții marine
modifică și tabloul sonor subacvatic al Oceanului Arctic.
Ce vreau să spun prin tablou sonor?
Noi, cei care ne câștigăm traiul trăgând cu urechea în oceane,
folosim instrumente numite hidrofoane,
care sunt microfoane subacvatice,
înregistrăm zgomotul ambiental,
zgomotul care ne înconjoară.
Și tabloul sonor îi descrie pe toți cei care contribuie
la crearea acestor zgomote.
Cu ajutorul hidrofoanelor auzim
adevăratele sunete ale schimbării climatice.
Auzim aceste sunete din trei părți:
din aer,
din apă,
și de pe pământ.
Primul: aerul.
Vântul deasupra apei creează valuri.
Aceste valuri creează bule;
bulele se sparg,
și când se sparg,
fac zgomot.
Și zgomotul acesta este ca un șuierat sau ca o interferență pe fundal.
În regiunea arctică, atunci când e acoperită de gheață,
o mare parte din zgomotul vântului nu ajunge în apă,
pentru că gheața e ca un tampon între atmosferă și apă.
E unul din motivele pentru care
Oceanul Arctic poate avea un nivel foarte scăzut de zgomot ambiental.
Odată cu scăderea gheții marine sezoniere,
Arcticul nu doar că devine deschis pentru aceste zgomote produse de valuri,
dar numărul furtunilor și intensitatea furtunilor din Arctic
a tot crescut.
Deci crește nivelul de zgomot în oceanul care era, inițial, liniștit.
Doi: apa.
Cu mai puțină gheață sezonieră
speciile sub-arctice se îndreaptă spre nord
și profită de noul habitat care este creat de mai multă apă liberă.
Balenele arctice, cum ar fi aceste balene de Groenlanda,
nu au înotătoare dorsale,
deoarece acestea au evoluat să trăiască și să înoate în ape acoperite cu gheață,
iar dacă ai ceva înfipt în spate nu este ceva foarte propice
ca să migrezi prin gheață,
și poate, de fapt, să excludă animalele de pe gheață.
Dar acum, oriunde ascultăm,
auzim sunete produse de balenele cu aripi și balenele cu cocoașă
și de balenele ucigașe,
cu cât ne apropiem mai mult de nord,
și tot mai târziu în sezon.
Auzim, în esență,
o invazie a Arcticului de către speciile subarctice.
Și nu știm ce înseamnă asta.
Va avea loc o competiție pentru mâncare între animalele arctice și subarctice?
Oare aceste specii subarctice vor aduce boli sau paraziți în Arctic?
Cum vor influența noile sunete pe care acestea le produc
sunetele subacvatice?
În al treilea rând: uscatul
Și prin uscat
mă refer la oameni.
Mai multe ape deschise înseamnă o prezență crescută a oamenilor în zona arctică.
Vara trecută,
o navă de croazieră masivă și-a croit drumul prin pasajul Nord-Vest,
ruta cândva mitică între Europa și Pacific.
Scăderea gheții marine a permis oamenilor să ocupe Arcticul tot mai des.
A permis o creștere în exploatarea și extragerea petrolului și gazelor,
a potențialului pentru transport comercial maritim,
precum și dezvoltarea turismului.
Acum știm că zgomotele produse de nave cresc nivelul hormonilor de stres
la balene și le perturbă comportamentul de hrănire.
Armele pneumatice, care produc „bumuri” puternice, de joasă frecvență
la fiecare 10-20 secunde,
au schimbat comportamentele vocale și de înot ale balenelor.
Toate aceste surse sonore perturbă spațiul acustic
prin care mamiferele marine arctice pot comunica.
Mamiferele marine arctice sunt obișnuite cu niveluri de zgomote foarte ridicate
în anumite perioade ale anului.
Dar acestea provin de la alte animale sau de la gheața mării,
și acestea sunt sunetele cu care au evoluat,
aceste sunete sunt vitale pentru supraviețuirea lor.
Aceste sunete noi sunt prea zgomotoase și străine.
Au un impact asupra mediului într-un mod pe care noi îl înțelegem,
dar și în moduri pe care nu le înțelegem.
Luați aminte, sunetul e cel mai important simț pentru aceste animale.
Nu doar habitatul fizic al Arcticului se schimbă cu repeziciune,
ci și habitatul acustic.
E ca și cum am aduce aceste animale din mediul rural liniștit
și le-am plasa într-un oraș mare aglomerat în mijlocul orelor de vârf.
Și nu pot evada.
Deci, ce putem face acum?
Nu putem descrește viteza vântului
și nici nu putem opri animale să migreze spre nord,
însă putem implementa soluții locale
pentru a reduce zgomotul subacvatic produs de oameni.
Una dintre aceste soluții e să încetinim vapoarele
care traversează Arcticul,
deoarece un vapor mai încet e un vapor mai silențios.
Putem restricționa accesul în anotimpuri și regiuni
care sunt importante pentru împerechere, hrănire sau migrare.
Putem proiecta vapoare mai silențioase
și găsi modalități mai bune de a explora adâncul oceanului.
Vestea bună este
că sunt oameni care lucrează la asta acum.
Dar, în definitiv,
noi, oamenii, trebuie să facem munca cea grea
de a inversa sau cel puțin de a încetini
schimbările atmosferice cauzate de oameni.
Să ne întoarcem la ideea unei lumi subacvatice tăcute.
Este foarte posibil
ca multe dintre balenele care înoată azi în Arctic,
în special speciile care trăiesc mult, cum ar fi balenele de Groenlanda,
despre care inuiții spun că trăiesc 200 de ani,
e posibil ca aceste balene să fi fost vii în 1956,
când Jacques Cousteau a făcut filmul.
Și privind în retrospectivă,
dacă luăm în considerare zgomotele pe care le creăm azi în oceane
probabil că atunci era încă „Lumea tăcută.”
Vă mulțumesc!
(Aplauze)