Roku 1956 jeden dokument Jacquesa Cousteaua vyhrál
jak Zlatou palmu, tak Oscara.
Ten film se jmenoval "Le Monde Du Silence,"
neboli "Tichý svět".
A předpoklad v pozadí názvu byl, že podmořský svět je tichý svět.
Dnes víme, o 60 let později,
že podmořský svět je všechno možné, jenom ne tichý.
Ačkoli zvuky jsou pod vodou neslyšitelné,
v závislosti na místě a roční době
podvodní zvukové prostředí může být stejně hlučné jako jakákoli džungle či prales.
Bezobratlí, například krevety, ryby a mořští savci
všichni používají zvuky.
Používají zvuky, aby studovali své prostředí,
ke komunikaci mezi sebou,
k navigaci,
k detekci predátorů a kořisti.
A také používají zvuk poslechem, aby se něco dozvěděli o svém prostředí.
Vezměte si například Arktidu.
Je považována za obrovské, nehostinné místo,
někdy označované jako pustina,
protože je tak chladná a vzdálená
a většinu roku pokrytá ledem.
A navzdory tomu,
není na zemi žádné místo, kde bych byla raději než v Arktidě,
obzvláště když se dlouží dny a přichází jaro.
Pro mě Arktida vskutku ztělesňuje nepoměr
mezi tím, co vidíme na hladině, a tím, co se děje pod vodou.
Můžete vyhlédnout přes led -- naprosto bílý a modrý a chladný --
a nic nevidět.
Ale pokud dokážete slyšet pod vodou,
zvuky, které byste uslyšeli, by vás napřed ohromily
a potom potěšily.
A zatímco vaše oči nevidí na kilometry nic než led,
uši vám říkají, že tam někde jsou velryby grónské a běluhy,
mroži a tuleni vousatí.
Led také vydává zvuky.
Skučí a puká a praská a sténá,
jak se sráží a tře, když se teplota nebo proudy nebo vítr změní.
A pod nefalšovaným mořským ledem uprostřed zimy
velryby grónské zpívají.
A to byste nikdy nečekali,
protože my lidé
býváme velmi vizuální tvorové.
Pro většinu z nás, i když ne pro všechny,
zrak je smysl, kterým se orientujeme ve světě.
Pro mořské savce žijící pod vodou,
kde se chemické stopy a světlo přenášejí špatně,
zvuk je smysl, kterým vidí.
A zvuk se přenáší velmi dobře pod vodou,
mnohem lépe než ve vzduchu,
takže signály lze slyšet na velké vzdálenosti.
A to je v Arktidě obzvlášť důležité,
protože nejenže musí mořští savci slyšet jeden druhého,
ale také musí naslouchat podnětům v prostředí,
které mohou naznačit, že vpředu je težký led či otevřená voda.
Pamatujte, ačkoli tráví většinou života pod vodou,
jsou to savci,
a tak se musí vynořovat, aby se nadechli.
Takže mohou poslouchat, kde je tenký nebo žádný led
nebo naslouchají ozvěnám blízkého ledu.
Arktičtí savci žijí v bohatém a rozmanitém zvukovém prostředí.
Na jaře
to může být kakofonie zvuků.
(zvuky mořských savců)
Ale když je led pevně zmrzlý
a nejsou žádné velké změny teploty či proudu,
podmořská Arktida má jednu z nejnižších úrovní šumu pozadí
ze světových oceánů.
Ale to se mění.
Je to zejména kvůli sníženému množství sezónního ledu,
což je přímým důsledkem lidských emisí skleníkových plynů.
Vlastně změnou klimatu
provádíme naprosto nekontrolovaný experiment s naší planetou.
Během posledních 30 let
arktické oblasti zažily úbytek sezónního ledu
o něco mezi šesti týdny a čtyřmi měsíci.
Tento pokles množství mořského ledu se někdy chápe jako nárůst délky
období volné vody.
To je roční doba, kdy je Arktida splavná pro lodi.
A nejenže se mění rozsah ledu,
ale stáří a šířka ledu se mění též.
Tak, možná že jste slyšeli,
že snížení množství sezónního ledu způsobuje ztrátu habitatu
zvířatům, která spoléhají na mořský led,
jako jsou tuleni nebo mroži nebo lední medvědi.
Snížení množství mořského ledu zvýšilo erozi při vesnicích na pobřeží
a změnilo dostupnost kořisti pro mořské ptáky a savce.
Změna klimatu a snížení množství mořského ledu
mění i podmořské zvukové prostředí Arktidy.
Co míním "zvukovým prostředím"?
My, kteří máme odposlouchávání oceánu v popisu práce,
používáme nástroje zvané hydrofony,
což jsou podmořské mikrofony,
a zaznamenáváme šum pozadí --
šum, který je všude kolem nás.
A zvukové prostředí charakterizuje různé zdroje
tohoto šumu.
To, co slyšíme našimi hydrofony,
jsou skutečné zvuky změn klimatu.
Slyšíme tyto změny ze tří míst:
ze vzduchu,
z vody
a ze země.
Nejprve vzduch.
Vítr vytváří na vodě vlny.
Tyto vlny dělají bubliny,
bubliny praskají,
a když to udělají,
vzniká hluk.
A tento hluk se projevuje jako sykot nebo statický šum v pozadí.
V Arktidě, když je pokrytá ledem,
se většina hluku od větru nedostane do vody,
protože led funguje jako nárazník mezi atmosférou a vodou.
To je jeden z důvodů,
proč má Arktida velmi nízkou úroveň šumu pozadí.
Ale s úbytkem sezónního ledu
se Arktida nejen otevřela této vlně hluku,
ale také počet a síla bouří v Arktidě
se stále zvyšuje.
Toto vše zvyšuje hladinu hluku v dříve tichém oceánu.
Zadruhé: voda.
S menším množstvím sezónního ledu
se subarktické druhy přesunují na sever
a využívají nový habitat, který vzniká zvýšením plochy otevřené vody.
Tak, arktické velryby, jako třeba tato velryba grónská,
nemají žádnou hřbetní ploutev,
protože se vyvinuli k životu a plavání v ledem pokrytých vodách,
a když vám něco trčí ze hřbetu, tak to není zrovna výhoda
při migraci ledem
a vlastně to může zvířata vyloučit z oblastí pokrytých ledem.
Ale dnes, všude, kde posloucháme,
slyšíme zvuky plejtváků myšok a vorvaňů
a kosatek,
stále severněji a severněji
a v pozdějším a pozdějším období.
Slyšíme, v podstatě,
invazi Arktidy subarktickými druhy.
A nevíme, co to znamená.
Dojde k závodům o potravu mezi arkticktickými a subarktickými zvířaty?
Zanesou tyto subarktické druhy do Arktidy nové nemoci a parazity?
A co ty nové zvuky, které vydávají,
dělají s podvodním zvukovým prostředím?
A zatřetí: pevnina.
A pevninou...
myslím lidi.
Více otevřené vody znamená větší využití Arktidy lidmi,
Zrovna minulé léto,
mohutná výletní loď proplula Severozápadní cestou --
kdysi jen mytickou trasou mezi Evropou a Tichým oceánem.
Snížení úrovně mořského ledu umožnilo lidem pobývat v Arktidě častěji.
Přineslo zvýšené hledání a těžbu ropy a zemního plynu,
možnosti obchodních plaveb
a také vzestup turistického ruchu.
A my teď víme, že hluk lodí zvyšuje hladinu stresových hormonů u velryb
a může narušit jejich příjem potravy.
Vzduchové pistole, které vydávají hlasité, nízkofrekvenční "štěky"
každých 10 až 20 vteřin,
změnily plavecké a zvukové chování velryb.
A všechny tyto zdroje zvuků umenšují akustický prostor,
ve kterém arktičtí mořští savci mohou komunikovat.
Tak, arktičtí mořští savci jsou zvyklí na velmi vysokou úroveň hluku
v určitých ročních obdobích.
Ale ten pochází hlavně od jiných zvířat nebo od mořského ledu,
a jsou to zvuky, s nimiž se vyvinuli,
a tyto zvuky jsou zásadní pro jejich samotné přežití.
Tyhle nové zvuky jsou hlasité a cizí.
Mohou ovlivnit prostředí způsoby, kterým patrně rozumíme,
ale také způsoby, jimž nerozumíme.
Pamatujte, sluch je pro tato zvířata nejdůležitějším smyslem.
A nejenže se fyzické prostředí Arktidy prudce mění,
ale akustické prostředí také.
Je to jako bychom tato zvířata vytáhli z tiché venkovské krajiny
a vhodili je do velkoměsta uprostřed dopravní špičky.
A ona tomu nemohou uniknout.
Co teď tedy můžeme udělat?
Nedokážeme snížit rychlost větru
nebo zabránit subarktickým zvířatům, aby migrovala na sever,
ale můžeme zapracovat na místních řešeních,
abychom snížili podvodní hluk způsobený lidmi.
Jedno z takových řešení je zpomalit lodi,
které proplouvají Arktidou,
neboť pomalejší loď je tišší loď.
Můžeme omezit přístup v obdobích a do oblastí,
které jsou důležité pro páření, příjem potravy či migraci.
Můžeme se naučit, jak ztišit lodi,
a najít lepší způsoby, jak objevovat dno oceánu.
A dobrá zpráva je,
že se na tom právě teď pracuje.
Ale vposledku
musíme my lidé podstoupit dřinu, která je potřeba
abychom zvrátili či alespoň zpomalili
změny v atmosféře způsobené lidmi.
Tak, vraťme se k myšlence tichého podmořského světa.
Je velice dobře možné,
že mnohé z velryb plavoucích dnes v Arktidě,
obzvláště dlouhověké druhy jako velryby grónské,
o kterých Eskymáci tvrdí, že žijí počas dvou lidských životů --
je možné, že tyto velryby žily již roku 1956,
kdy Jacques Cousteau vytvořil svůj film.
A při pohledu zpět,
vezmeme-li v potaz všechen hluk, který v oceánech vytváříme dnes,
to možná opravdu byl "Tichý svět."
Děkuji.
(Potlesk)