Képzeljünk el egy Mary nevű kitűnő idegtudóst.
Mary fekete-fehér szobában él,
csak fekete-fehér könyveket olvas,
és képernyője is csak feketét és fehéret tud megjeleníteni.
Bár színeket sosem látott még, Mary a színlátás szakértője,
és tud mindent, amit valaha felfedeztek a fizikájáról és biológiájáról.
Tudja, hogyan ingerli a különböző hullámhosszúságú fény
a háromféle csapsejtet a retinában,
s tudja, hogyan jutnak elektromos jelek
a látóidegen keresztül az agyba.
Az agyban idegi aktivitás mintázatait hozzák létre,
melyek megfelelnek a sok millió színnek, melyet legtöbben meg tudnak különböztetni.
Képzeljük el, hogy egy nap
Mary fekete-fehér képernyője elromlik,
és egy alma színesben jelenik meg rajta.
Életében először
megtapasztalhat valamit, amit évek óta ismer.
Tanul-e bármi újat?
Van a színérzékelésnek olyan része, melyet nem fedett le addigi tudása?
Frank Jackson filozófus vetette fel
e Mary szobája nevű gondolatkísérletet 1982-ben.
Érvelése szerint, ha Mary már minden fizikai tényt tudott a színlátásról,
és a szín érzékelése mégis tanított neki valami újat,
akkor a színlátáshoz hasonló mentális állapotokat
fizikai tényekkel nem lehet teljesen leírni.
A Mary szobája gondolatkísérlet
a filozófusok körében tudásérvként ismert jelenséget írja le,
miszerint léteznek olyan nem fizikai tulajdonságok és tudás,
melyet csak tudatos élménnyel fedezhetünk fel.
A tudásérv ellentmond a fizikalizmusnak,
mely szerint mindennek, még a mentális állapotoknak is
van fizikai magyarázata.
Mary történetetét hallva legtöbbünknek
magától értetődőnek tűnik, hogy a valóságban színt látni
teljesen más, mint tanulni róla.
Ezért kell, hogy legyen olyan tulajdonsága a színlátásnak,
mely túlmutat fizikai leírásán.
A tudásérv nem csak a színlátásról szól.
Mary szobája a színlátást használja a tudatos élmény szemléltetésére.
Ha a fizikai tudomány nem képes teljesen megmagyarázni a színlátást,
lehet, hogy más tudatos élményeket sem tud teljesen megmagyarázni.
Pl., tudhatunk minden fizikai részletet
valaki más agyának szerkezetéről és működéséről,
de mégsem tudhatjuk, milyen érzés a másik helyében lenni.
Az ilyen kifejezhetetlen élményeknek kváléknak nevezett tulajdonságai vannak,
szubjektív minőségek, melyeket nem lehet pontosan leírni vagy mérni.
A kválék az őket érzékelők számára egyediek:
például a viszketés,
a szerelem
vagy az unalom.
Fizikai tények nem magyarázzák teljesen az ilyen mentális állapotokat.
A mesterséges intelligencia iránt érdeklődő filozófusok
az ún. tudásérvet használva jutottak arra,
hogy ha újból létrehozunk egy fizikai állapotot,
azzal nem feltétlenül hozzuk létre a velejáró mentális állapotot.
Más szóval,
ha számítógépet építünk,
mely az emberi agy minden egyes idegsejtjét utánozza,
az nem feltétlenül hoz létre tudatos számítógépes agyat.
Nem minden filozófus ért egyet abban, hogy a Mary szobája kísérlet használható.
Néhányuk szerint széles körű tudása a színlátásról lehetővé tehette,
hogy létrehozza ugyanazt a mentális állapotot,
melyet a valóságban szín érzékelése.
A képernyő meghibásodása nem mutatna neki semmi újat.
Mások szerint a tudása eleve nem volt teljes,
mert csak azokon a fizikai tényeken alapult,
melyek szavakkal kifejezhetők.
Évekkel a felvetés után
Jackson megfordította gondolatkísérletéről vallott álláspontját.
Úgy döntött, hogy Mary élménye a piros szín érzékeléséről
még mindig mérhető fizikai esemény az agyban,
és nem ismeretlen kválé, ami túl van a fizikai magyarázaton.
De még mindig nincs pontos válasz a kérdésre,
hogy Mary tanulna-e valami újat,
mikor látja az almát.
Lehetséges-e, hogy alapvető határai vannak annak,
amit arról tudunk, amit nem tapasztalhatunk?
És ez azt jelenti-e, hogy vannak az univerzumnak olyan sajátságai,
melyeket soha nem érthetünk meg?
Lehetővé teszi-e a tudomány s a filozófia, hogy túlszárnyaljuk agyunk határait?