[Bali, Indonézia]
Mivel egész évben ugyanakkor megy le a nap Balin,
olyan érzése van az embernek, mintha megállt volna az idő,
mintha csak egy hosszú nyár lenne létezne.
Itt béke honol,
senki nem siettet senkit.
A mindennapok összhangban vannak a körülöttünk lévő világ ritmusával.
[Kacsahápogás]
[Egy rajzolóművész élete Balin]
New Yorkban születtem, ott is nőttem fel,
a hely, ahova mindig vissza fogok térni.
Ugyanakkor tudom, hogy a jó munka legfontosabb ismérve
az idő
és a hely.
Az élet Balin
segít a legtöbbet kihoznom a munkámból.
6:30 körül kelek,
mert nagyon vakító a napfelkelte.
8:30-kor elkezdem elrendezni a dolgaimat a műhelyben.
A macskát kicsukom a házból, hogy ne rohangáljon a rajzokon.
Nopi és Wiwik 9-re jönnek.
- Ettől eddig rajzolsz?
- Igen.
Nyoman pedig 10:30-kor jön, hogy megtegye a ház felajánlásait.
A szertartások és rituálék megállás nélkül folynak.
Mindenki figyel a sziget energiájára.
Mindenki táplálja.
Balin szentélyeket építettek a természetes vízforrások köré.
Mikor közelítesz a vízhez,
őszinte csodálatot és mély tiszteletet érzel
a hely és a víz iránt.
És a vízbe mártózás élménye nagyon meghatározó,
az, ahogy bemész és alámerülsz.
Másnap mindig úgy érzem, hogy valamit elengedtem,
mintha valamit, amit eddig cipeltem, lemostam volna magamról.
Le akartam rajzolni valamit ebből az élményből,
hogy megpróbáljam láthatóvá tenni az emléket.
A rajzolás nem túl ideális a trópusokon.
A papír nem marad meg.
A levegő hihetetlenül párás,
így sok papírlap felülete hullámos válik pár nap alatt.
Csináltattam egy nagyon egyszerű üvegszekrényt,
amibe beletettem egy kicsi párátlanítót.
Mindent, amin épp nem dolgozom, beteszek a szekrénybe.
Az aprócska Penestanan falut
az ősi balinéz művészek közössége építette.
Mikor a külföldiek ideköltöztek,
a rizsföldeken túlmutató fejlesztések kezdődtek.
Maradandó nyomot hagytunk a szigeten