Hallå.
Hej.
(Skratt)
Som ni nyss hörde, heter jag D-L Stewart,
och jag är fakultetsmedlem här på campus på Colorado State University.
Men vad som är viktigast för er att förstå om mig just nu
är att jag identifierar mig både som svart
och som transgender, eller trans.
Och ja, jag ska prata med er idag om hur svarta transliv räknas.
Medan jag gör det
kommer jag att dela med mig av några ögonblick från mitt eget liv,
blandat med de vägar
som ras- och könstillhörighet har korsat, historiskt och idag,
för att forma svarta transpersoners liv.
Redo?
Publik: Redo.
DLS: Scen ett.
Jag är hemma med mig själv.
Min kropp, ett enväldigt land.
Med enväldig menas att den är överlägsen i kvalitet.
På det mest ståtliga sättet.
Den har allmänna läkande krafter av en okvalificerad natur.
Oförsonlig, överlägsen,
besatt av enastående kraft,
obegränsad i räckvidd, fullkomlig.
Njuter av självstyre,
oberoende, kunglig.
Min kropp förnekar begränsningarna
av ett samhälle besatt av boxar och binärer
och "är du en pojke eller en flicka?"
Oberoende av sådana avtal
klamrar min kropp sig fast vid forna tiders lärdom
som förstod dess magi.
Jag innehåller mångfald.
Från denna enastående kraft att döpa mig själv,
definiera mig själv och vara mig själv,
gör jag anspråk på mig själv
och lägger upp mitt motstånd.
Ett motstånd som modigt utropar att svarta transliv räknas.
Min kropp är ett enväldigt land
och mitt första läger för motstånd.
Slutscen.
Att säga att svarta transliv räknas är ett anspråk på självständighet.
Precis som "Black Girl Magic" och #transisbrilliant
så är Black Trans Lives Matter också en motståndskör.
För svarta transliv börjar med att definiera våra kroppar
som självständiga länder
från vilka vi först börjar stå emot budskapen
att vi inte hör hemma här.
Vi knuffar hela rörelser framåt med styrkan i vår vision.
Vi sätter trender och skapar nya världar.
Vi är avantgardet.
Svarta transliv har alltid räknats.
Och ändå, fångad vid den tidsresande korsningen
mellan 19 :e junis frigörelsefest
och Stonewalls frigörelseförklaring
är svarta transliv sedda men ändå osedda.
Osedda av queer- och transrörelsens anti-svarthet.
Osedda av de svarta rörelsernas transfobi och transmotstånd.
Vår självständighet och resistans stoppas
genom lager av system och strukturer
som alltid har försökt
att hålla tillbaka, definiera och sudda ut svarta transkroppar.
Scen två.
Jag är hos min terapeut.
Denne vars utlåtande jag är beroende av
för att klassa mig tillräckligt mycket man för att få mina papper ändrade.
Den som är att lita på.
Trots mina egna förklaringar att jag inte är denna kropp,
att denna kropp varken är hennes eller din att definiera.
Jag sitter hos denna doktor.
Och hon fyller i ett formulär åt mig.
Och på frågan om vad allt jag gjort
för att intyga mitt genus:
"Är patientens könspresentation
i linje med dennes könsidentitet?"
Hon bestämmer att min könspresentation
är mer neutral, faktiskt.
Medan jag sitter där, förresten,
klädd från topp till tå i kläder från den avdelningen
där knapparna sitter på den högra sidan,
och mina byxor avslöjar mitt midjemått,
och mitt hår är klippt som Denzels "Man on Fire",
men jag är fortfarande mer neutral.
Verkligen?
För hon ser fortfarande,
och ni ser, en svart kvinna.
Och svarta kvinnors kroppar har alltid redan gjorts könlösa.
Slutscen.
Från Mammy och Sapphire,
till Mandingo och Sambo,
svarta kroppar och våra kön har fångats i den vita fantasin.
Och vithetens fantasi är förunderlig,
och kraftfull nog att förvandla sina lockelser till verkligheter.
Föreställd som en sak,
blev vi tvungna att bli den saken,
och så blev vi uppfödda som hästar,
matade som sköldpaddor till alligatorer,
märkta som boskap, mjölkade som kor,
gjorda till oxar för att plöja.
Kön spelade ingen roll,
så länge som våra kroppsdelar,
våra armar och ben och ryggar,
våra bröst och könsdelar, kunde omvandlas till vinst.
Den svarta kroppen var skapad icke vit
och därför inte värdig som kön.
Och under vikten av det hedniska tyllet
och den jungfruliga spetsen som klädde plantagens älskarinnor,
har svart femininitet alltid förnekats.
Hon är istället odjur eller porrstjärna.
Ingetdera ett riktigt kön, avhumaniserad.
Gjord till ett socialt hot som sätter hövligheten på spel.
Som sätter civilisationen i fara.
Den arga svarta kvinnan kan inte flys.
Inte ens av en första dam av dessa Förenta Stater.
Likaså, dåligt anpassad för ridderlighet,
utklassad som härskare och ödets kapten,
ligger den svarta manligheten slak
i händerna på den vita mannens dominans.
Kroppsmått tagna,
hastighet uppmätt,
uttagningen förutsedd.
Det här är fotbollsligans syndikat.
Kroppsmått tagna,
Tand- och kroppshål inspekterade,
nummer utdelat.
Det här är fängelsets intagningsrum.
Kroppsmått tagna,
talanger och förmågor annonserade,
tand- och kroppshål inspekterade,
namn och värde tilldelat.
Det här är en slavs köpebrev.
Vald till antingen hingst eller skämt, är han inte där för sin egen njutning,
utan snarare för vinst och skoj.
Atleter och komiker
förvarade.
Oskadliggjorda.
"Mitt kön är svart", sade Hari Ziyad,
för att svarta kroppar och våra kön har blivit fångade
i den vita fantasin,
och vi har alltid varit överträdande.
Överträdande i betydelsen
brott mot vedertagna, påtvingade gränser av social acceptans.
Svarthet är överträdande.
Och en gång frisläppt
från social acceptans
utmanar svarthet de begränsningar kring vad kön kan vara.
Vi har alltid varit flyktingar här.
På flykt från könsövervakning
för att hävda vår självständighet, rättighet att existera och leva fritt,
att utropa som vackert, det som var gjort till fult,
att utmana uppfattningar,
svarta liv och transliv och svarta transliv.
Och ändå, i denna värld, det faktum
att svarta transliv gör skillnad,
gör skillnader,
och gör en sak av att spela roll släcks ut av brandslangarna
från dåtidens och nutidens förnekelser
från vår rätt att stå upp och stå emot.
Vi måste kämpa för att bli sedda
när vi ser genom stängsel
till de lekplatser som vi hålls ute från.
Scen tre.
Jag är i skolan.
Klockan ringer, det är rast.
Vi ställer oss i kö för att gå ut.
De som blev pojkar på ena sidan,
de som blev flickor på den andra.
Vi turas om att gå ut.
Pojkarna stannar och fyller upp den avstängda gatan.
Flickorna och jag,
korsar gatan.
"Håll ögonen framåt", säger de åt oss.
För det är en park på andra sidan gatan.
Men det är ett smitt järnstaket som inhägnar den parken.
Här leker flickorna och jag.
Oftast står jag vid staketet och tittar,
när mina grabbar spelar boll på gatan
och är högljudda
och är tuffa
och är svettiga,
och jag är bakom staketet.
Anklagad för att tänka stygga tankar.
Dom har ingen aning.
Slutscen.
Nerfjollade och uppflatade, vi är alla påhittade.
Bara pojkar i klänningar och flickor i kostymer,
den svarta överträdande kroppen
fångad i fantasier om boxar och binärer
som gör våra könsdelar representativa för våra kön,
och vårt uppträdande vår sexualitet.
Svarta transliv räknas därför bort som bara bögigt effeminerade
eller lesbiskt butch.
Och ett överdrag av kvinnlighet på kroppar markerade som manliga,
och därför som man,
sitter fast som en "sparka mig"-skylt,
förutom att konsekvenserna är mycket mer dödliga.
Majoriteten av mördade transpersoner i detta land är svarta transkvinnor.
För när manligheten sitter mellan benen,
och definieras i motsats till kvinnlighet,
kan det som sitter mellan benen
inte ses som något som har att göra med kvinnlighet.
Och samma syratvätt bleker transmaskulinitet,
gör så att den tynar bort till ingenting.
Svarta transmän blir illusioner av manlighet,
kvinnor som bara låtsas vara män för att "du kan inte få en riktig man".
För alltid satta på plats,
är vi outplånligt märkta som "kvinna".
I bästa fall blir det hägrande hotet svart transmanlighet
begränsat, vaccinerat,
mer neutraliserat, faktiskt.
Scen fyra.
Jag är hos min terapeut.
Jag berättar mina tankar för henne,
när min kropp långsamt börjar förvandlas till en annan version av sig själv.
Vad kommer hända när jag går
från det sociala hotet arg svart kvinnlighet
till det fysiska hotet hägrande svart manlighet?
När kommer mina grannar glömma att känna igen mig och min pitbull?
De har sett oss nästan varje dag, innan gryningen eller efter skymningen,
i vad som kommer ha varit mer än två år vid det laget?
När och hur snart
efter att jag inte längre är en felkönad kvinna
kommer polisen bli tillkallad för att komma och tygla
och sudda ut min närvaro?
Hur snart innan väskan hålls hårdare,
innan de byter sida på trottoaren?
Vad innebär det att bli ett odjur?
Att förvandla min kropp till ett annat typ av hot?
Hon är förbluffad över att jag redan inser detta.
Jag har inte råd med annat.
Slutscen.
Vem kan se mig och min svarta transfamilj i det skinn vi lever i?
Vem vågar älska oss, vem håller oss nära?
För vem spelar vi roll annat än för oss själva?
Vi söker inte efter frälsare.
Vi har varandra.
Som Lilla Watson sade,
"Om du kom för att hjälpa mig så slösar du din tid.
Men om du kom för att du ser att din frigörelse hör samman med min,
så låt oss jobba tillsammans".
Låt oss jobba tillsammans för att svarta transliv ska räknas.
Svarta transpersoners levda erfarenhet ut i världen.
Och om du tror att din frigörelse hör samman med min,
så bjuder jag in dig
att göra Black Trans Lives Matter till din personliga moral
genom att vara transformativ, högljutt och sansat.
Du kan göra det på tre sätt.
Förändra ditt tänkande kring svarthet och kön.
Var högljudd genom att ta risken
att möta falska antaganden och andras rädslor och fördomar.
Var sansad och uppmärksam och tro på
vad svarta transpersoner säger om våra egna liv.
Att vara högljutt och sansat transformativ kräver övning.
Precis som att få någons pronomen rätt.
Mina är de, dem, deras, och han, honom, hans, förresten.
Och att få någons pronomen rätt
och att vara transformativ högljutt och sansat räknas.
För svarta transliv räknas.
Mitt liv räknas.
Min kropp är ett enväldigt land,
och mitt första läger för motstånd.
(Applåd)