Salut!
Hei!
(Râsete)
Cum ați auzit,
numele meu este D-L Stewart,
și sunt cadru didactic la Universitatea din Colorado.
Dar cel mai important lucru pe care trebuie să îl știți acum despre mine
este că mă identific ca om de culoare
și ca transsexual, sau trans.
Iar astăzi voi discuta despre faptul că viața oamenilor de culoare trans contează.
În timp ce fac asta,
vă voi povesti câteva scene din propria mea viață,
și voi vorbi despre modul
în care rasa și identitatea de gen s-au intersectat în prezent și în trecut
pentru a forma viața oamenilor trans de culoare.
Sunteți gata?
Audiența: Da.
DLS: Scena unu.
Sunt acasă cu mine însumi.
Corpul meu, un stat suveran.
Suveran însemnând
că este de o calitate superlativă.
De cea mai înaltă calitate.
Având proprietăți de vindecare neprețuite,
fără limite,
supreme,
de o putere inimaginabilă,
nelimitate, absolute.
Savurând libertatea,
independent,
regal.
Corpul meu sfidează restricțiile
unei societăți dominate de categorii și sisteme binare
și de „ești băiat sau fată?”
Independent de astfel de convenții,
corpul meu se agață de învățăturile vremurilor de mult apuse
care îi înțelegeau magia.
Conțin multitudini.
Datorită acestei puteri de a mă autodenumi,
de a mă autodefini și de a fi eu însumi,
îmi iau propria soartă în mâini
și îmi organizez rezistența.
O rezistență care proclamă cu mândrie că viețile trans de culoare contează.
Corpul meu este un stat suveran
și primul meu turn de apărare.
Finalul scenei.
Să spui că viețile celor trans de culoare contează e o revendicare a suveranității.
Precum „Magia Fetelor de Culoare” și #transeminunat,
„Viețile celor Trans de Culoare Contează” este un cor al rezistenței.
Pentru că viețile celor trans de culoare încep prin definirea corpurilor noastre
drept state suverane
din care începem să opunem rezistență mesajelor care susțin
că nu suntem bineveniți aici.
Creăm întregi mișcări prin puterea viziunii noastre.
Dăm start trendurilor și creăm noi lumi.
Suntem avangarda.
Viețile oamenilor trans de culoare au contat dintotdeauna.
Și totuși,
prinși la intersecția călătoriei în timp
dintre sărbătorirea emancipării Juneteenth
și declarația de emancipare de la Stonewall,
viețile celor trans de culoare sunt văzute, dar în același timp, nevăzute.
Nevăzute prin excluderea oamenilor de culoare din mișcările gay și trans.
Nevăzute prin fobia și antagonizarea celor trans din mișcările de culoare.
Suveranitatea și rezistența ne sunt împiedicate
de straturile de sisteme și structuri
care au încercat dintotdeauna
să rețină, să definească și să elimine corpurile oamenilor trans de culoare.
Scena a doua.
Sunt cu terapeuta mea.
Cea pe care trebuie să mă bazez
ca să mă declare destul de bărbat pentru a-mi schimba documentele.
Cea care trebuie să fie crezută.
În ciuda propriilor mele declarații că nu mă identific cu acest corp,
că nici ea, nici voi nu aveți dreptul să-l definiți,
stau lângă acest doctor.
Și completează un formular pentru mine.
Și când vine vorba despre ce am făcut
pentru a-mi afirma identitatea de gen:
„Se aliniază genul fizic al persoanei
cu identitatea sa de gen?”
Ea decide că genul meu fizic
e, de fapt, mai mult neutru.
În timp ce eu stăteam acolo
îmbrăcat din cap până-n picioare din partea magazinului
în care nasturii sunt cusuți în dreapta,
iar mărimea pantalonilor mei este dată de numărul centimetrilor din jurul taliei,
iar părul meu este aranjat ca în „Pus pe jar” al lui Denzel
și totuși, sunt „mai mult neutru”.
Serios?
Pentru că ea încă vede,
și voi încă vedeți,
o femeie de culoare.
Iar corpul femeilor de culoare este deja defeminizat în fața societății.
Finalul scenei.
De la mammy și Sapphire,
la Mandingo și Sambo,
trupurile și genul oamenilor de culoare au fost captivate în imaginația albilor.
Iar imaginația oamenilor albi este plină de dorințe
și e destul de puternică încât să-și transforme dorințele în realitate.
Imaginați drept un obiect,
am fost forțați să devenim acel obiect,
așa că am fost împerecheați precum niște cai,
sacrificați aligatorilor precum niște țestoase,
însemnați ca niște vite,
exploatați ca niște porci,
folosiți pe post de boi pentru arat.
Genul nu conta,
cât timp trupurile noastre,
mâinile, picioarele, spinările,
sânii și organele genitale
puteau fi exploatate pentru profit.
Trupurile oamenilor de culoare nu erau albe,
deci nu meritau identitatea de gen.
Sub greutatea delicatului tul
și a purității dantelei în care erau îmbrăcate femeile de pe plantații,
feminitatea persoanelor de culoare a fost respinsă dintotdeauna.
În schimb, acestea sunt considerate fie bestii, fie actrițe porno.
Lipsite de un gen real, dezumanizate.
Făcute să pară o amenințare socială,
care pune civilizația în pericol.
Stereotipul femeii furioase de culoare nu poate fi ocolit.
Nici măcar de prima doamnă a Statelor Unite.
În același fel, nepotrivită pentru cavalerism
și necorespunzătoare stăpânilor și căpitanilor,
bărbăția oamenilor de culoare zace
în mâinile dominanței albilor.
Măsurarea dimensiunilor corporale,
aprecierea vitezei,
prestabilirea alegerii jucătorilor.
Asta reprezintă sindicatul NFL.
Măsurarea dimensiunilor corporale,
inspectarea dinților și a orificiilor corporale,
atribuirea unui număr.
Asta este camera de admisie a închisorii.
Măsurarea dimensiunilor corporale,
anunțarea talentelor și a abilităților,
inspectarea dinților și a orificiilor corporale,
atribuirea unui nume și a unei valori.
Acesta este actul de vânzare al unui sclav.
Considerat fie armăsar, fie bufon, nu pentru uz propriu,
ci pentru profit și divertisment.
Sportivi și comici
îngrădiți.
Dezarmați.
„Genul meu este om de culoare”, a spus Hari Ziyad,
fiindcă trupurile și genurile oamenilor de culoare au fost prelucrate
în imaginația oamenilor albi
și am fost văzuți drept transgresivi dintotdeauna.
„Transgresivitate” însemnând
încălcarea limitelor acceptate și impuse de societate.
A fi om de culoare înseamnă a fi transgresiv.
Și odată ce ești eliberat
din îngrădirile societății,
a fi om de culoare schimbă limitele genului.
Întotdeauna am fost refugiați aici.
Scăpând de inspecția genului
pentru a ne revendica suveranitatea
și dreptul de a exista și de a fi liberi,
pentru a declara frumusețea
unui lucru care era considerat urât,
să sfidăm convențiile,
viețile oamenilor de culoare, transexuali și viețile oamenilor trans de culoare.
Și totuși, în această lume, faptul că
viețile oamenilor trans de culoare au un impact,
fac diferența
și fac să conteze nevoia de a conta este negat
din cauza refuzurilor prezente și trecute
pentru drepturile noastre de a exista și a rezista.
Trebuie să luptăm pentru dreptul de a fi văzuți
în timp ce privim prin garduri
spre parcurile în care nu suntem primiți.
Scena a treia.
Sunt la școală.
Sună clopoțelul, e pauză.
Ne aliniem ca să mergem afară.
Cei considerați băieți într-o parte,
cele considerate fete în cealaltă.
Ieșim pe rând.
Băieții se opresc pe strada îngrădită.
Eu și fetele
traversăm strada.
„Uitați-vă drept în față”, ni se spune.
Pentru că e un parc peste stradă.
Dar parcul e închis cu un gard de fier.
Aici ne jucăm eu și fetele.
În mare parte, eu stau lângă gard și îi privesc
pe ceilalți băieți cum se joacă cu mingea în stradă
și sunt gălăgioși
și duri
și transpirați,
iar eu sunt în spatele gardului.
Acuzat că am gânduri obraznice.
Nici n-au idee.
Finalul scenei.
Feminizați și masculinizați, toți suntem neadevărați.
Doar băieți în rochii și fete în costume,
trupul de culoare transgresiv
prins în fantezii ale categoriilor și sistemelor binare
care presupun că organele noastre genitale ne reprezintă identitatea de gen
și comportamentul orientarea noastră sexuală.
Oamenii de culoare trans sunt, deci, categorisiți drept gay feminini
sau lesbiene masculine.
Iar când o persoană feminină are un corp considerat masculin
este considerată bărbat
și are semnul „lovește-mă” pe spate,
consecințele fiind, însă, mult mai fatale.
Majoritatea persoanelor trans ucise în SUA sunt femei trans de culoare.
Deoarece atunci când bărbăția se judecă după ce se află între picioare
și se definește drept opusul feminității,
ce se află între picioarele cuiva
nu poate avea nimic în comun cu feminitatea.
Și aceeași aciditate e folosită pentru a înălbi masculinitatea trans,
făcând-o să dispară în neant.
Bărbații trans de culoare devin iluzii ale bărbăției,
femei care doar se joacă de-a bărbații, pentru că nu poți găsi un bărbat real.
Îngrădiți pentru totdeauna,
suntem marcați drept „femei”.
Și, în cel mai bun caz, amenințarea cauzată de bărbații trans de culoare
e segregată, inoculată,
făcută, de fapt, mai mult neutră.
Scena a patra.
Sunt cu terapeuta mea.
Îi spun la ce mă gândesc,
în timp ce corpul meu se transformă într-o altă versiune a sa.
Ce se va întâmpla când trec
de la a fi o amenințare socială, drept femeie de culoare
la a fi o amenințare fizică, drept bărbat de culoare?
Când nu ne vor mai recunoaște vecinii pe mine și pe pit bull-ul meu?
Ne-ar fi văzut aproape în fiecare zi,
înainte de răsărit sau după apus,
pentru aproximativ doi ani la vremea respectivă.
Când și cât de repede
după ce nu mai sunt considerat femeie
va fi chemată poliția ca să mă controleze
și să mă elimine?
Cât mai e până persoanele în trecere își țin strâns poșetele
și trec strada?
Ce presupune a deveni o bestie?
Transformarea trupului meu într-un alt tip de amenințare?
E șocată că deja mă aștept la asta.
Nu-mi pot permite să n-o fac.
Finalul scenei.
Cine ne poate vedea pe mine și pe ceilalți oameni trans de culoare ca atare?
Cine îndrăznește să ne iubească,
cine ne ține aproape?
Pentru cine contăm în afară de noi înșine?
Nu căutăm salvatori.
Ne avem unii pe ceilalți.
Cum a spus Lilla Watson,
„Dacă ai venit să mă ajuți, îți irosești timpul.
Dar dacă ai venit pentru că știi
că eliberarea ta este legată de a mea,
atunci hai să lucrăm împreună.”
Să lucrăm împreună ca să facem viețile oamenilor trans de culoare să conteze.
Să facem cunoscută experiența
oamenilor trans de culoare.
Și dacă tu crezi că eliberarea ta depinde de a mea,
atunci te invit să trăiești
după sloganul „Viețile oamenilor trans de culoare contează”
susținând schimbarea
în mod conștient și cu tărie.
Poți face asta în trei feluri.
Schimbă-ți gândirea despre culoarea pielii și identitatea de gen.
Fii impunător asumându-ți riscul
de a te confrunta cu presupunerile false și cu fricile și prejudecățile celorlalți.
Fii atent și crede
în ce spun persoanele de culoare trans despre propriile vieți.
A susține schimbarea cu tărie și atenție
presupune efort.
Precum folosirea adecvată a pronumelor.
Ale mele sunt său/săi, el/lui, apropo.
Folosirea adecvată a pronumelor
și susținerea schimbării cu tărie și atenție contează.
Pentru că viețile oamenilor trans de culoare contează.
Viața mea contează.
Corpul meu este un stat suveran
și primul meu turn de apărare.
(Aplauze)