Mi-am dorit să devin psiholog încă din adolescență,
și am petrecut ani de zile urmărind acel scop.
Mi-am deschis propriul cabinet imediat după absolvire.
Era o mutare riscantă, fără un job la un spital sau la o clinică,
dar într-un an, cabinetul mergea destul de bine
și făceam mai mulți bani decât făcusem vreodată.
Desigur, toată viața am fost un student cu normă întreagă.
(Râsete)
Aș fi putut să lucrez la McDonald's
și să fac mai mulți bani decât făcusem vreodată.
Revelația acelui an a venit într-o seară de vineri din iulie.
M-am dus acasă
și am intrat în lift cu un vecin care era medic la urgență.
Liftul s-a ridicat,
apoi a tremurat și s-a blocat între etaje.
Iar omul a cărui ocupație erau urgențele
a început să apese pe butoane și să bată în ușă, strigând:
„Ăsta e coșmarul meu, ăsta e coșmarul meu!”
Și eu ziceam: „Iar ăsta e coșmarul meu.”
(Râsete)
După aceea m-am simțit teribil.
Fiindcă nu mă panicasem
și știam ce să-i spun ca să-l calmez.
Eram prea epuizat ca s-o fac,
nu mai aveam nimic de oferit, iar asta mi-a creat confuzie.
În definitiv, ajunsesem să-mi trăiesc visul,
deci de ce nu eram fericit?
De ce mă simțeam așa de extenuat?
Timp de câteva săptămâni teribile,
m-am întrebat dacă nu cumva am făcut o greșeală.
Dacă alesesem profesia greșită?
Dacă îmi petrecusem întreaga viață urmând cariera greșită?
Apoi am realizat că încă îmi plăcea psihologia.
Problema nu era munca pe care o făceam.
Erau orele petrecute rumegând despre muncă
atunci când eram acasă.
Închideam ușa cabinetului în fiecare seară,
dar ușa din mintea mea rămânea larg deschisă
și stresul năvălea înăuntru.
Acesta e lucrul interesant despre stresul legat de muncă.
Nu prea avem parte de el la serviciu.
Suntem prea ocupați.
Îl resimțim după serviciu,
când facem naveta,
când suntem acasă,
când încercăm să ne refacem.
Este important să ne recuperăm în timpul liber,
să ne destresăm și să facem ce ne place,
iar cel mai mare impediment pe care-l întâmpinăm este rumegarea.
Fiindcă de fiecare dată când o facem,
ne activăm de fapt răspunsul la stres.
A rumega înseamnă a mesteca din nou.
Cuvântul descrie modul de digestie al vacilor.
Pentru aceia care nu sunteți familiarizați cu bucuriile digestiei vacilor:
vacile mestecă,
apoi înghit,
apoi regurgitează și mestecă din nou.
(Râsete)
E dezgustător.
(Râsete)
Dar funcționează pentru vaci.
(Râsete)
Nu funcționează pentru oameni.
Fiindcă ceea ce mestecăm din nou sunt lucrurile supărătoare,
lucrurile dureroase,
și o facem în moduri complet neproductive.
Sunt orele pe care le petrecem obsedați de sarcinile nefinalizate,
de tensiunile cu un coleg,
de gândurile anxioase despre viitor,
sau când ne răzgândim privind deciziile pe care le-am luat.
Sunt multe cercetări despre modul cum ne gândim la muncă
atunci când nu suntem la serviciu,
iar rezultatele sunt alarmante.
Când rumegăm aspecte legate de muncă,
și rulăm în minte aceleași gânduri și griji mereu,
se întrerupe semnificativ abilitatea de a ne recupera în orele libere.
Cu cât rumegăm mai mult despre muncă atunci când suntem acasă,
cu atât e mai probabil să avem tulburări de somn,
să mâncăm alimente nesănătoase,
și să avem stări mai proaste.
Ne poate chiar spori riscul de boli cardiovasculare
și ne poate afecta funcțiile executive,
acel set de abilități necesare pentru a ne face bine treaba.
Ca să nu mai spunem de impactul asupra relațiilor și vieții de familie,
fiindcă oamenii din jurul nostru văd că suntem absenți și preocupați.
Aceleași studii au arătat
că în timp ce rumegarea despre muncă atunci când suntem acasă
ne afectează negativ bunăstarea emoțională,
gândirea creativă, concentrată pe rezolvarea problemelor, nu face asta.
Fiindcă acel tip de gândire nu produce suferință emoțională
și, ce e mai important, îl putem controla.
Putem decide să răspundem la un email
sau să așteptăm până dimineață,
sau dacă vrem să ne gândim la proiectele incitante.
Dar rumegarea este involuntară.
Este invazivă.
Ne apare în minte atunci când nu vrem.
Ne deranjează când nu vrem să fim deranjați.
Ne activează atunci când vrem să ne liniștim.
Și e foarte greu să-i rezistăm,
fiindcă ni se pare că e urgent să ne gândim la sarcinile neterminate.
E normal să ne facem griji privind viitorul.
Când rumegăm ni se pare că facem ceva important,
dar, de fapt, facem ceva nociv.
Și o facem cu toții mai mult decât ne dăm seama.
Când eram extenuat,
am decis să țin un jurnal timp de o săptămână
și am notat exact cât timp petreceam rumegând.
Rezultatele m-au îngrozit.
Erau peste 30 de minute noaptea, când încercam să adorm.
Timpul petrecut pe drum, până la birou și înapoi,
adică 45 de minute pe zi.
20 de minute la cină,
în timpul unei petreceri acasă la un coleg.
Nu m-a mai invitat niciodată.
(Râsete)
Și 90 de minute în timpul unui „show de talente” al unui prieten
care, coincidență, a durat 90 de minute.
(Râsete)
În total, în acea săptămână, au fost aproape 14 ore.
Atâta timp am pierdut
cu ceva care de fapt îmi sporea stresul.
Încercați să țineți un jurnal o săptămână.
Să vedeți cât timp o faceți.
Asta m-a făcut să realizez că încă îmi iubeam munca.
Dar rumegarea distrugea acea iubire
și îmi distrugea de asemenea viața personală.
Așa că am citit fiecare studiu pe care l-am găsit
și am pornit războiul împotriva rumegării.
E greu să schimbi obișnuința.
A fost nevoie să depun efort pentru a mă surprinde rumegând,
iar încercarea de a crea noi obiceiuri e grea.
Dar, în cele din urmă, am reușit.
Am câștigat războiul împotriva rumegării,
și mă aflu aici să vă spun cum îl puteți câștiga și voi.
Mai întâi, vă trebuie limite clare.
Trebuie să stabiliți când vă deconectați în fiecare seară,
când vă opriți din lucru.
Și trebuie să fiți stricți.
Regula mea era să termin la ora 20.
Și m-am forțat să o respect.
Oamenii îmi spun:
„Serios? N-ai mai răspuns la niciun email după ora 20?
Nici măcar nu ți-ai verificat telefonul?”
Nu, nici măcar o dată.
Fiindcă erau anii 90, nu aveam smartphone.
(Râsete)
Am avul primul smartphone în 2007.
Știți, tocmai apăruse iPhone,
și îmi doream un telefon șmecher.
Mi-am luat un BlackBerry.
(Râsete)
Eram foarte încântat,
știți, primul meu gând a fost: „Primesc emailurile oriune m-aș afla.”
Iar 24 de ore mai târziu,
mă gândeam: „Primesc emailurile oriunde m-aș afla.”
(Râsete)
Lupta cu rumegarea era destul de grea,
când tocmai ne-au invadat gândurile.
Dar acum au acest cal troian,
telefoanele, în care se ascund.
Și de fiecare dată când privim telefonul după serviciu,
ni se aduce aminte de muncă
iar gândurile rumegătoare apar
și ne măcelăresc seara sau weekendul.
Deci, când vă deconectați,
opriți notificarea emailurilor.
Și dacă trebuie să le verificați, decideți când să o faceți,
ca să nu interfereze cu planurile voastre,
și faceți-o doar atunci.
Telefoanele celulare nu sunt singurele prin care tehnologia sporește rumegarea,
fiindcă avem de dus o luptă încă și mai mare.
Munca la distanță a crescut în ultima decadă cu 115 procente.
Și se estimează că va crește și mai dramatic de acum încolo.
Tot mai mulți dintre noi ne pierdem granițele fizice
dintre casă și serviciu.
Iar asta înseamnă că notificările de muncă
vor fi capabile să genereze rumegare de oriunde din casa noastră.
Când lipsește granița fizică dintre casă și serviciu,
trebuie să creem una psihologică.
Trebuie să ne păcălim mintea
să definească timpi și spații pentru muncă și pentru nemuncă.
Iată cum puteți face asta.
Mai întâi, definiți o zonă în casa voastră
chiar dacă e micuță,
și încercați să lucrați doar acolo.
Încercați să nu lucrați pe canapea
sau în pat,
fiindcă, serios, acestea trebuie să fie asociate
cu relaxarea și... patul.
(Râsete)
Apoi, când lucrați de acasă,
îmbrăcați-vă cu haine pe care le purtați doar când lucrați.
Iar la finalul zilei,
schimbați-vă hainele,
puneți muzică și schimbați iluminatul, ca să schimbați atmosfera
din muncă în acasă.
Faceți un ritual.
Unii dintre voi ar putea crede că e o prostie.
Că schimbarea hainelor și iluminatul
vor convinge mintea că nu mai sunteți la serviciu.
Credeți-mă, mintea o să pice în plasă.
Fiindcă noi suntem deștepți, dar mintea e chiar prostuță.
(Râsete)
Face asocieri întâmplătoare tot mereu, nu-i așa?
De aceea câinele lui Pavlov începea să saliveze la auzul clopoțelului.
Și de aceea speakerii TED încep să transpire când văd un cerc roșu.
(Râsete)
Aceste lucruri vă vor ajuta,
dar rumegarea tot va fi prezentă.
Iar când o face, trebuie să o convertiți
în forme de gândire productivă, precum rezolvarea problemelor.
Pacienta mea Sally e un exemplu bun.
Sally a primit promovarea vieți ei,
dar asta a venit cu un preț.
Nu-și mai putea lua fiica de la școală
în fiecare zi,
iar asta i-a frânt inima.
Așa că a făcut un plan.
În fiecare marți și joi, Sally pleca de la serviciu mai devreme,
își lua fiica de la școală,
se juca cu ea, o hrănea, o spăla și o ducea la culcare.
Apoi se întorcea la birou
și lucra până la mizeul nopții, ca să recupereze.
Doar că jurnalul de rumegare al lui Sally
arăta că aproape în fiecare minut prețios petrecut cu fiica ei
rumega despre cât de mult trebuia să muncească.
Rumegarea ne privează adesea de cele mai prețioase momente.
Rumegarea lui Sally: „Am așa mult de muncă,”
este una comună.
Și, ca orice rumegare,
e inutilă și e nocivă,
căci, când suntem la serviciu, nu ne gândim niciodată să facem lucruri.
Ne gândim în afara serviciului,
când încercăm să ne relaxăm făcând lucruri pline de semnificație:
ne jucăm cu copiii noștri
sau avem o seară romantică cu partenerul.
Ca să transformi un gând rumegător într-unul productiv,
trebuie să-l privești ca pe o problemă de rezolvat.
Versiunea de rezolvare de tip „am atât de mult de lucru”
este o întrebare legată de program.
Precum: „Unde pot insera în programul meu sarcinile care mă deranjează?”
Sau: „Ce pot muta în programul meu ca să fac loc pentru acest lucru urgent?”
Sau chiar: „Când am 15 minute să-mi verific programul?”
Toate acestea sunt probleme ce pot fi rezolvate.
„Am prea mult de lucru” nu este.
Lupta cu rumegarea e grea,
dar dacă respecți granițele,
dacă faci un ritual din tranziția de la muncă la acasă,
și dacă te antrenezi să schimbi rumegarea
în forme productive de gândire,
vei reuși.
Alungarea rumegării mi-a îmbunătățit viața personală,
dar ceea ce a crescut și mai mult
au fost bucuria și satisfacția muncii.
Momentul zero pentru a crea un echilibru sănătos muncă-viață
nu există în lumea reală.
E în mintea noastră.
Este rumegarea.
Dacă vreți să reduceți stresul și să vă îmbunătățiți calitatea vieții,
nu trebuie neapărat să vă schimbați programul sau serviciul.
Trebuie doar să vă schimbați modul de gândire.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)