I grew up with my identical twin,
who was an incredibly loving brother.
Now, one thing about being a twin is it makes you an expert
at spotting favoritism.
If his cookie was even slightly bigger than my cookie, I had questions.
And clearly I wasn't starving.
(Laughter)
When I became a psychologist,
I began to notice favoritism of a different kind.
And that is how much more we value the body than we do the mind.
I spent nine years at University earning my doctorate in Psychology,
and I can't tell you how many people look at my business card and say,
"Oh, a psychologist, so not a real doctor."
As if it should say that on my card.
(Laughter)
This favoritism we show the body over the mind,
I see it everywhere.
I recently was at a friends' house,
and their five-year-old was getting ready for bed.
He was standing on a stool by the sink brushing his teeth,
when he slipped, and scratched his leg on the stool when he fell.
He cried for a minute, but then he got back up,
got back on the stool and reached out for a box of Band-Aids
to put one on his cut.
Now this kid could barely tie his shoelaces,
but he knew you have to cover a cut, so it doesn't become infected,
and you have to care for your teeth by brushing twice a day.
We all know how to maintain our physical health
and how to practice dental hygiene, right?
We've known it since we were five years old.
But what do we know about maintaining our psychological health?
Well, nothing.
What do we teach our children about emotional hygiene?
Nothing.
How is it we spend more time
taking care our teeth than we do our minds?
Why is it our physical health is so much more important to us
than our psychological health?
You know we sustain psychological injuries
even more often than we do physical ones.
Injuries like failure or rejection, or loneliness,
and they can also get worse if we ignore them.
And they can impact our lives in dramatic ways.
And yet, even though there are scientifically proven techniques
we could use to treat these kinds of psychological injuries, we don't.
It doesn't even occur to us that we should.
"Oh, you're feeling depressed, just shake it off, it's all in your head."
Can you imagine saying that to somebody with a broken leg,
"Just walk it off, it's all in your leg."
(Laughter)
It is time we close the gap between our physical and our psychological health.
It's time we made them more equal.
More like twins.
Speaking of which, my brother is also a psychologist.
So he's not a real doctor, either.
(Laughter)
We didn't study together, though.
In fact, the hardest thing I've ever done in my life
is move across the Atlantic to New York city
to get my doctorate in psychology.
We were apart then, for the first time in our lives,
and the separation was brutal for both of us.
But while he remained among family and friends,
I was alone in a new country.
We missed each other terribly,
but international phone calls were really expensive then,
and we could only afford to speak for 5 minutes a week.
When our birthday rolled around,
it was the first we wouldn't be spending together,
we decide to splurge,
and that week we would talk for ten minutes.
I spent the morning pacing around my room,
waiting for him to call,
and waiting,
but the phone didn't ring.
Given the time difference, I assumed
"OK, he's out with friends, he will call later."
There were no cell phones then.
But he didn't.
And I began to realize, after being away for over ten months,
he no longer missed me the way I missed him.
And I knew he would call in the morning,
but that night was one of the saddest and longest nights of my life.
I woke up the next morning,
I glanced down at the phone,
and I realized I had kicked it off the hook
when pacing the day before.
I stumbled out of bed,
I put the phone back on the receiver,
and it rang a second later,
and it was my brother, and, boy, was he pissed.
(Laughter)
It was the saddest and longest night of his life as well.
I tried to explain what happened, but he said,
"I don't understand, if you saw I wasn't calling you,
why didn't you just pick up the phone and call me?"
He was right.
Why didn't I call him?
I didn't have an answer then, but I do today, and it's a simple one.
Loneliness.
Loneliness creates a deep psychological wound.
One that distorts our perceptions
and scrambles our thinking,
It makes us believe
those around us care much less than they actually do.
It makes us really afraid to reach out,
because why set yourself up for rejection and heartache,
when your heart is already aching more than you can stand?
I was in the grips of real loneliness back then,
but I was surrounded by people all day,
so it never occurred to me.
But loneliness, is defined purely, subjectively.
It depends solely on whether you feel
emotionally or socially disconnected from those around you.
And I did.
There's a lot research on loneliness
and all of it is horrifying.
Loneliness won't just make you miserable, it will kill you.
I am not kidding.
Chronic loneliness increases your likelihood of an early death
by 14 percent.
Fourteen percent.
Loneliness causes high blood pressure, high cholesterol,
it even suppresses the functioning of your immune system,
making you vulnerable to all kinds of illnesses and diseases.
In fact, scientist have concluded that taken together,
chronic loneliness poses a significant a risk
for your longterm health and longevity as cigarette smoking.
Now, cigarette packs come with warnings saying, "This could kill you."
But loneliness doesn't.
And that's why it's so important
we prioritize our psychological health.
That we practice emotional hygiene.
Because you can't treat a psychological wound
if you don't even know you are injured.
[Pay attention to emotional pain]
Loneliness isn't the only psychological wound
that distorts our perceptions and misleads us.
[Failure]
Failure does that as well.
I once visited a daycare center where I saw three toddlers
play with identical plastic toys.
You had to slide the red button, and a cute doggy would pop out.
One little girl tried pulling the purple button, then pushing it,
and then she just sat back and looked at the box
with her lower lip trembling.
The little boy next to her, watched this happen,
then turned to his box, and burst into tears
without even touching it.
Meanwhile, another little girl tried everything she could think of
until she slid the red button,
the cute doggy popped out, and she squealed with delight.
So three toddlers with identical plastic toys
but with very different reactions to failure.
The first two toddlers were perfectly capable of sliding a red button.
The only thing that prevented them from succeeding
was their mind tricked them into believing they could not.
Now, adults get tricked this way as well all the time.
In fact we all have a default set of feelings and beliefs
that gets triggered whenever we encounter frustrations and setbacks.
Are you aware of how your mind reacts to failure?
You need to be.
Because if your mind tries to convince you
you're incapable of something
and you believe it,
then like those two toddlers, you'll begin to feel helpless,
and you'll stop trying too soon or you won't even try at all.
And then you will be even more convinced you can't succeed.
You see, that's why so many people
function below their actual potential.
Because somewhere along the way, sometimes a single failure
convinced them they couldn't succeed,
and they believed it.
Once we become convinced of something,
it's very difficult to change our mind.
I learned that lesson the hard way.
When I was a teenager with my brother.
We were driving with friends down a dark road at night,
when the police car stopped us.
There had been a robbery in the area, they were looking for suspects.
The officer approached the car,
and he shined his flashlight on the driver.
Then on my brother in the front seat, and then on me.
And his eyes opened wide, and he said,
"Where have I seen your face before?"
(Laughter)
And I said, "In the front seat."
(Laughter)
But that made no sense to him whatsoever.
So now he thought I was on drugs.
(Laughter)
So he drags me out of the car, he searches me,
he marches me over to the police car,
and only when he verified I don't have a police record,
could I show him I had a twin in the front seat.
But even as we were driving away, you could see by the look on his face,
he was convinced I was getting away with something.
Our mind is hard to change once we become convinced.
So it might be very natural to feel demoralized and defeated after you fail.
But you cannot allow yourself to become convinced you can't succeed.
You have to fight feelings of helplessness.
You have to gain control over the situation,
and you have to break this kind of negative cycle before it begins.
[Stop emotional bleeding]
Our minds and our feelings,
they are not the trustworthy friends we thought they were.
They are more like a really moody friend,
who can be totally supportive one minute, and really unpleasant the next.
I once worked with this woman
who after 20 years of marriage and an extremely ugly divorce,
was finally ready for her first date.
She had met this guy online, he seemed nice and successful,
and most importantly, he seemed really into her.
So she was very excited, and she bought a new dress,
and they met at an upscale New York City bar for a drink.
Ten minutes into the date, the man stands up and says,
"I'm not interested", and walks out.
[Rejection]
Rejection is extremely painful.
The woman was so hurt, she could't move.
All she could do is call a friend.
And here's what the friend said, "Well, what do you expect,
you have big hips, you have nothing interesting to say,
why would a handsome, successful man like that
ever go out with a loser like you?"
Shocking, right, that a friend could be so cruel.
But it would be much less shocking
if I told you it wasn't the friend who said that.
It's what the woman said to herself.
And that's something we all do.
Especially after a rejection.
We all start thinking of all our faults and all our shortcomings
what we wish we were, what we wish we weren't,
we call ourselves names.
Maybe not as harshly, but we all do it.
It's interesting that we do, because our self-esteem is already hurting.
Why would we want to go and damage it even further?
We wouldn't make a physical injury worse on purpose.
You wouldn't get a cut on your arm and decide,
"Oh, I know, I am going to take a knife and see how much deeper I can make it."
But we do that with psychological injuries all the time.
Why? Because of poor emotional hygiene.
Because we don't prioritize our psychological health.
We know from dozens of studies,
that when your self-esteem is lower,
you are more vulnerable to stress and to anxiety,
that failures and rejections hurt more,
and it takes longer to recover from them.
So when you get rejected, the first thing you should be doing
is to revive your self-esteem,
not join Fight Club and beat it into a pulp.
When you are in emotional pain,
treat yourself with the same compassion
you would expect from a truly good friend.
[Protect your self-esteem]
We have to catch our unhealthy psychological habits and change them.
One of the unhealthiest and most common is called rumination.
To ruminate, means to chew over.
It's when your boss yells at you,
or your professor makes you feel stupid in class,
or you have a big fight with a friend,
and you just can't stop replaying the scene in your head for days,
sometimes for weeks on end.
Now ruminating about upsetting events in this way
can easily become a habit, and it's a very costly one.
Because by spending so much time
focused on upsetting and negative thoughts,
you are actually putting yourself at significant risk for developing
clinical depression, alcoholism,
eating disorders and even cardiovascular disease.
The problem is, the urge to ruminate
can feel really strong, really important, so it's a difficult habit to stop.
I know this for a fact.
Because little over a year ago, I developed the habit myself.
You see my twin brother was diagnosed
with stage III non-Hodgkin's lymphoma.
His cancer was extremly aggressive,
he had visible tumors all over his body.
And he had to start a harsh course of chemotherapy.
And I couldn't stop thinking about what he was going through,
I could't stop thinking about how much he was suffering.
Even though he never complained, not once.
He had this incredibly positive attitude.
His psychological health was amazing.
I was physically healthy, but psychologically I was a mess.
But I knew what to do.
Studies tell us that even a two minute distraction
is sufficient to break the urge to ruminate in that moment.
And so each time I had a worrying, upsetting, negative thought,
I forced myself to concentrate on something else until the urge passed.
And within one week, my whole outlook changed,
and became more positive and more hopeful.
[Battle negative thinking]
Nine weeks after he started chemotherapy, my brother had a CAT scan,
and I was by his side when he got the results.
All the tumors were gone.
He still had three more rounds of chemotherapy to go.
But we knew he would recover.
This picture was taken two weeks ago.
By taking action when you're lonely,
by changing your responses to failure,
by protecting yourself-esteem,
by battling negative thinking,
you won't just heal your psychological wounds,
you will build emotional resilience, you will thrive.
A hundred years ago, people began practicing personal hygiene.
And life expectancy rates rose by over fifty percent
in just a matter of decades.
I believe our quality of life could rise just as dramatically
if we all began practicing emotional hygiene.
Can you imagine, what the world would be like
if everyone was psychologically healthier?
If there were less loneliness, and less depression?
If people knew how to overcome failure?
If they felt better about themselves, and more empowered?
if they were happier, and more fulfilled?
I can, because that's the world I want to live in,
and that's the world my brother wants to live in as well.
If you just become informed, and change a few simple habits,
well that's the world we can all live in.
Thank you very much.
(Applause)
Отраснах заедно с моя брат близнак,
който беше изключително любящ брат.
Вижте, ако да имаш близнак те променя с нещо, то е, че ставаш експерт
по разпознаване на привилегированите.
Ако неговата бисквитка беше дори малко по-голяма от моята, имах въпроси.
И очевидно не умирах от глад.
(Смях)
Когато станах психолог,
започнах да разпознавам привилегироване от различен тип.
И това е колко повече ценим тялото, отколкото духа си.
Прекарах девет години в университета, вземайки докторската степен по психология,
и не мога да ви опиша колко много хора поглеждат визитната ми картичка и казват:
"О, психолог... значи не сте истински доктор."
Като че ли точно това трябва да е написано там.
(Смях)
Тази привилегированост, която отдаваме на тялото над духа,
виждам я навсякъде.
Наскоро бях в дома на един приятел
и техният петгодишен син се приготвяше за сън.
Беше се качил на стол пред мивката и си миеше зъбите,
когато се подхлъзна и си одраска крака по време на падането.
Поплака за минута, но после стана,
качи се обратно на стола и се пресегна за кутия с анкерпласт,
за да си сложи лепенка.
Това хлапе все още не можеше да си връзва обувките,
но знаеше, че трябва да покриеш рана, за да не се инфектира,
както и че трябва да се грижиш за зъбите си, като ги миеш два пъти на ден.
Всички знаем как да поддържаме физическо здраве
и как да упражняваме дентална хигиена, нали?
Научили сме се още на петгодишна възраст.
Но какво знаем за поддържането на психическо здраве?
Ами, нищо.
На какво научаваме децата си за емоционалната хигиена?
Нищо.
Как става така, че прекарваме повече време
в грижа за зъбите си, отколкото за духа си?
Защо нашето физическо здраве е толкова по-важно за нас
от нашето психическо здраве?
Знаете ли, че търпим психични наранявания
дори по-често, отколкото претърпяваме физични такива.
Наранявания като провал, или отхвърляне, или самота,
и те също могат да се влошат, ако ги игнорираме.
И могат да засегнат живота ни по драматичен начин.
И все пак, въпреки че има научно доказани методи
за лекуване на този тип наранявания, не ги лекуваме.
Дори не се сещаме, че трябва да го правим.
"О, чувстваш се депресиран? Просто се поразсей, всичко е в главата ти."
Представяте ли си да кажете това на човек със счупен крак:
"Просто се поразтъпчи, всичко е в крака ти."
(Смях)
Време е да запълним пропастта между психическото и физическото си здраве.
Време е да ги направим по-равностойни.
Като двойка близнаци.
Споменавайки това, брат ми също е психолог.
Така че той също не е истински доктор.
(Смях)
Макар че не сме учили заедно.
Всъщност, най-трудното нещо, което съм правил в живота си,
бе да отида в Ню Йорк на другия край на Атлантическия океан,
за да взема докторска степен по психология.
Тогава бяхме разделени за пръв път в живота си
и раздялата беше ужасна и за двама ни.
Но докато той остана заобиколен от семейството и приятелите ни,
аз бях сам в непозната страна.
Липсвахме си страшно много,
но по онова време международните разговори бяха твърде скъпи
и можехме да си позволим да разговаряме по пет минути на седмица.
Когато наближи рождения ни ден,
беше първия, който нямаше да прекараме заедно,
решихме да се поглезим
и тази седмица бяхме решили да говорим десет минути.
Прекарах сутринта, крачейки из стаята,
докато чаках да се обади,
и чаках,
но телефонът така и не звънна.
Имайки предвид часовата разлика, си мислех
"ОК, навън е с приятели, ще се обади по-късно."
По онова време нямаше мобилни телефони.
Но не се обади.
И започнах да осъзнавам, че след като ме е нямало цели десет месеца,
вече не му липсвах така, както той липсваше на мен.
Е, знаех, че ще се обади на сутринта,
но тази нощ бе една от най-тъжните и дълги нощи в живота ми.
Събудих се на следващата сутрин,
загледах се в телефона
и забелязах, че съм го ритнал настрани от приемника,
докато крачех около него предния ден.
Измъкнах се от леглото,
поставих слушалката обратно на място
и телефонът звънна на секундата,
беше брат ми и, майко мила, дали не беше бесен?
(Смях)
За него нощта също е била най-дългата и тъжна в живота му.
Опитах се да обясня какво е станало, но той отвърна:
"Не разбирам, щом видя, че аз не ти се обаждам,
защо просто не вдигна телефона и не ми се обади ти?"
Беше прав.
Защо не му се обадих?
Тогава нямах отговор, но днес имам и отговорът е прост.
Самота.
Самотата отваря дълбока психолигическа рана.
Такава, че изкривява възприятията ни
и разбърква мозъците ни.
Кара ни да вярваме,
че на хората около нас им пука много по-малко, отколкото всъщност.
Вменява ни страх от това да направим първата крачка:
защо да се поставяш в позиция да бъдеш отхвърлен и да страдаш,
когато сърцето ти и така вече страда повече, отколкото можеш да понесеш?
Тогава бях попаднал в лапите на дълбока самота,
но бях заобиколен от хора по цял ден,
затова не го осъзнавах.
Но самотата се определя чисто субективно.
Зависи единствено от това дали ти самият се чувстваш
емоционално или социално откъснат от хората около теб.
А аз се чувствах откъснат.
Има много проучвания върху самотата
и всички са ужасяващи.
Самотата няма просто да те направи нещастен, тя ще те убие.
Не се шегувам.
Хроничната самота увеличава възможността да умрете по-рано
с 14 процента.
Четиринадесет процента.
Самотата причинява високо кръвно налягане, висок холестерол
дори потиска работата на имунната система,
правейки те уязвим на всякакви видове болести и зарази.
Всъщност, от всички разгледани случаи, учените са установили,
че хроничната самота ви поставя в такъв риск
за дългосрочното ви здраве и живот, какъвто е и риска при тютюнопушене.
Е, цигарите идват с предупреждение: "Това може да те убие."
Но самотата няма такова.
И затова е толкова важно
да приоритизираме психическото си здраве,
да упражняваме емоционална хигиена.
Защото няма как да лекуваш психологическа рана,
ако дори не си разбрал, че си ранен.
[Обръщайте внимание на душевната болка]
Самотата не е единствената душевна рана,
която изкривява възприятията ни и ни подвежда.
[Провал]
Провалът също го прави.
Веднъж посетих детстка градина, където наблюдавах три деца
да си играят с еднакви пластмасови играчки.
Трябваше да плъзнат червения бутон и от играчката изкачаше сладко кученце.
Едно от момиченцата опита да издърпа лилавия бутон, после опита да го натисне,
накрая седна и се загледа в кутията
с трепереща долна устна.
Момченцето до нея видя всичко това,
след което погледна неговата кутия и се разплака,
без дори да я е докоснало.
През това време другото момиченце опита всичко, за което се сети,
докато не плъзна червения бутон,
кученцето се показа и тя се разпищя от радост.
И така, три деца с три еднакви играчки,
но с три съвсем различни реакции по отношение на провала.
Първите две деца бяха напълно способни да приплъзнат червения бутон.
Единственото, което им попречи да успеят,
бе умът им, който ги подмами да повярват, че не могат да се справят.
Е, възрастните биват подмамвани по същия начин през цялото време.
Всъщност, всички имаме у себе си насадени чувства и вярвания,
които се проявяват всеки път, щом се натъкнем на разочарования и спънки.
Наясно ли сте по какъв начин мозъкът ви реагира на провала?
Нужно е да сте наясно.
Защото ако умът ви се опитва да ви убеди,
че не сте способен да направите нещо
и вие му повярвате,
тогава също като двете деца ще започнете да се чувствате безпомощни
и ще се откажете прекалено рано или въобще няма да опитате.
И тогава ще бъдете дори още по-убедени, че не сте способни да успеете.
Виждате ли, ето защо толкова много хора
живеят под реалния си потенциал.
Защото някъде по пътя понякога и един единствен провал
ги е убедил в това, че не могат да успеят,
и те са повярвали.
Щом веднъж бъдем убедени в нещо,
е много трудно да променим нагласата си.
Научих този урок по трудния начин,
когато с брат ми бяхме тийнейджъри.
Шофирахме с приятели по тъмна улица през нощта,
когато ни спря полиция за проверка.
В района беше станал обир и издирваха заподозрени.
Полицаят се доближи до колата
и освети шофьора с фенерчето си.
После освети брат ми на предната седалка, а после и мен.
Очите му се отвориха широко и възкликна:
"Теб къде съм те виждал преди?"
(Смях)
А аз отвърнах: "На предната седалка."
(Смях)
Но това въобще не му прозвуча логично,
затова реши, че съм се дрогирал.
(Смях)
Изкара ме от колата, претърси ме,
съпроводи ме до полицейската кола,
и чак след като потвърди, че нямам криминално досие,
успях да му покажа, че имам брат близнак, който седи на предната седалка.
Дори тогава, докато потегляхме с колата, по лицето му можеше да се прочете,
че беше убеден, че се измъквам с нещо.
Трудно е да променим мнението си, щом веднъж сме били убедени.
Затова е съвсем нормално да се чувстваме обезверени, след като сме се провалили.
Но не можете да си позволявате да бъдете убедени, че няма да успеете.
Трябва да се борите с чувството на безпомощност.
Трябва да поемете контрол над ситуацията
и да прекъснете този негативен затворен кръг още в зародиш.
[Спрете душевния кръвоизлив]
Умовете и чувствата ни
не са онези доверени приятели, за които сме ги смятали.
Те са по-скоро като някой напълно непостоянен приятел,
който в един момент те подкрепя, а в следващия се държи противно.
Веднъж работих с една жена,
която след двадесетгодишен брак и извънредно грозен развод
най-накрая бе готова да тръгне на срещи.
Беше срещнала един мъж онлайн, който изглеждаше хубав и преуспял,
и най-важното, явно наистина си падаше по нея.
Тя беше много развълнувана, купи си нова рокля,
срещнаха се за по питие в един изискан бар в Ню Йорк.
Десет минути след началото на срещата мъжът се надигнал от мястото си и казал:
"Не съм заинтересован", после си тръгнал.
[Отказ]
Отхвърлянето е изключително болезнено.
Тя била така засегната, че не могла да помръдне.
Успяла само да се обади на приятелка.
А ето какво казала приятелката: "Е, какво очакваше,
имаш големи бедра, нямаш какво интересно да кажеш,
защо един красив и успешен мъж като този
въобще би излязъл със загубенячка като теб."
Шокиращо, нали, че приятелката е могла да бъде толкова жестока?
Но щеше да е много по-малко шокиращо,
ако ви бях казал, че не приятелката е казала това.
Жената го е казала сама на себе си.
А това е нещо, което всички правим.
Особено след отказ.
Всички започваме да мислим за всичките си дефекти и недостатъци:
какво ни се иска да бяхме, какво - да не бяхме,
наричаме се с обидни имена.
Може би не така грубо, но всички го правим.
Интересно е, че го правим, защото самочувствието ни вече страда достатъчно.
Защо искаме да го нараним дори още повече?
Не бихме влошили фичизеска рана нарочно.
Ако имате прорезна рана на ръката, няма да си кажете:
"О, знам, ще взема ножа да видя колко по-дълбока може да стане."
Но постоянно правим това с психологически наранявания.
Защо? Поради бедна емоционална хигиена.
Защото не отдаваме важност на психическото си здраве.
От множество проучвания знаем,
че когато самочувствието ви е по-ниско,
сте по-податливи на стрес и безпокойство,
неуспехите и отказите са по-болезнени
и ви е по-трудно да ги преодолеете.
Затова, бъдете ли отхвърлен, първото, което трябва да направите,
е да възвърнете самочувствието си,
не да станете част от "Боен клуб" и да го пребиете от бой.
Когато изпитвате душевна болка,
отнасяйте се към себе си със същото съчувствие,
което бихте очаквали от добър приятел.
[Защитавайте самочувствието си]
Трябва да хващаме нездравословните си психологически навици и да ги променяме.
Един от най-нездравословните и най-често срещани се нарича премисляне.
Да изживяваш нещо отново и отново.
Случва се, когато шефът ти се разкрещи,
или професорът те накара да се почувстваш глупаво в час,
или се скараш сериозно с приятел,
и с дни не можеш да спреш да повтаряш сцената отново и отново в съзнанието си,
а понякога и със седмици.
Да премисляте разстройващи събития по този начин
лесно може да се превърне в навик, и то в скъпо струващ.
Защото, прекарвайки толкова много време,
съсредоточени върху разстройващи и негативни мисли,
всъщност се поставяте в значителен риск от развиване на
клинична депресия, алкохолизъм,
хранителни разстройства и дори сърдечносъдово заболяване.
Проблемът е, че подтикът към премисляне
се усеща като нещо наистина важно, затова е труден навик за прекъсване.
Знам това със сигурност.
Защото преди малко повече от година аз самият си създадох такъв навик.
Виждате ли, брат ми беше диагностиран
с трета степен на НХЛ, неходжкински лимфом.
Формата на рак при него беше особено агресивна,
имаше видими тумори по цялото си тяло.
И трябваше да започне агресивен курс на химиотерапия.
И аз не можех да спра да мисля за това, през което той преминава,
не можех да спра да мисля за това колко много страда.
Въпреки че той самият не се оплака. Нито веднъж.
Имаше невероятно положителна нагласа.
Психическото му здраве беше удивително.
Аз бях физически здрав, но психологически бях пълен хаос.
Но все пак знаех как да постъпя.
Проучвания показват, че дори и двуминутно разсейване на вниманието
е достатъчно да прекъсне импулса към премисляне в определен момент.
И така, всеки път щом ме връхлиташе тревожна, отрицателна мисъл,
се насилвах да се концентрирам върху нещо друго, докато подтикът не премине.
И само след една седмица целият ми поглед върху нещата се промени
и стана по-положителен и обещаващ.
[Водете битка с негативното мислене]
Девет седмици след старта на терапията брат ми се подложи на томографски скенер
и аз бях до него, когато получи резултатите.
Всички тумори бяха изчезнали.
Все още му оставаха три курса химиотерапия.
Но знаехме, че ще се възстанови.
Тази снимка е от преди две седмици.
Чрез предприемане на действия, когато се чувствате самотни,
чрез промяна на реакциите си към неуспеха,
чрез отбраняване на самочувствието си,
чрез борба с отрицателното мислене,
не само ще излекувате душевните си рани,
а и ще изградите емоционална устойчивост, ще преуспеете.
Преди сто години хората са започнали да практикуват лична хигиена.
С това продължителността на живота е нараснала с над петдесет процента
само в рамките на няколко десетилетия.
Вярвам, че качеството ни на живот може да нарасне също толкова драстично,
ако всички започнем да практикуваме емоционална хигиена.
Можете ли да си представите как би изглеждал светът,
ако всеки беше психически по-здрав?
Ако имаше по-малко самота и по-малко депресии?
Ако хората знаеха как да преодоляват неуспехите?
Ако се чувстваха по-добре в кожата си и по-вдъхновени?
Ако бяха по-щастливи и удовлетворени?
Аз мога, защото това е светът, в който искам да живея,
това е светът, в който и брат ми иска да живее.
И ако вие станете информирани и промените няколко прости навика,
тогава това е светът, в който всички ние ще можем да живеем.
Благодаря ви много!
(Ръкопляскане)
Ich wuchs mit meinem eineiigen Zwilling auf,
einem unglaublich liebevollem Bruder.
Als Zwilling wird man sehr schnell zu einem Experten,
wenn es um Bevorzugung geht.
Wenn sein Keks minimal größer war als meiner, wollte ich wissen warum.
Obwohl ich offensichtlich nicht hungern musste.
(Gelächter)
Als ich Psychologe wurde,
begann ich eine andere Art Bevorzugung wahrzunehmen.
Und zwar schätzen wir unseren Körper viel mehr als unsere Psyche.
Ich habe neun Jahre studiert, um meinen Doktor in Psychologie zu machen,
aber unzählige Leute sehen meine Visitenkarte an und sagen:
"Oh, ein Psychologe, also kein richtiger Arzt."
Als sollte das so auf meiner Karte stehen.
[Kein echter Arzt. Ja, sehr enttäuschend.] (Gelächter)
Diese Bevorzugung des Körpers über die Psyche sehe ich überall.
Letztens war ich bei Freunden
und ihr 5-jähriger Junge machte sich fertig zum Schlafengehen.
Er stand auf einem Hocker am Waschbecken und putzte sich die Zähne,
als er ausrutschte und sein Bein beim Sturz am Hocker schrammte.
Er weinte kurz, aber dann stand er wieder auf,
stellte sich auf den Hocker und griff nach einem Pflaster,
um es auf die Schramme zu kleben.
Dieser Junge konnte sich kaum die Schuhe binden,
aber er wusste, dass man eine Wunde abdecken muss,
damit sie sich nicht entzündet,
und dass man seine Zähne pflegen muss, indem man sie zweimal am Tag putzt.
Wir alle wissen, wie wir körperlich gesund bleiben
und wie man Zähne putzt. Richtig?
Das wissen wir, seit wir fünf sind.
Aber was wissen wir darüber, wie man seine Psyche gesund hält?
Gar nichts.
Was bringen wir unseren Kindern über emotionale Hygiene bei?
Nichts.
Wie kommt es, dass wir mehr Zeit
auf unsere Zahnpflege verwenden statt auf unsere Psyche?
Wie kommt es, dass uns unsere körperliche Gesundheit wichtiger ist
als unsere psychische Gesundheit?
Dabei werden wir weitaus häufiger psychisch als körperlich verletzt.
Verletzungen wie Versagen, Zurückweisung oder Einsamkeit,
die allesamt schlimmer werden können, wenn wir sie ignorieren.
Sie können unser Leben dramatisch beeinflussen.
Doch obwohl es wissenschaftlich erwiesene Methoden gibt,
wie wir diese Verletzungen der Psyche behandeln können, tun wir es nicht.
Wir denken nicht einmal daran, dass wir das tun sollten.
"Du bist depressiv, schüttle es ab, das ist alles nur in deinem Kopf."
Stellen Sie sich vor, das sagt Ihnen jemand bei einem Beinbruch.
"Lauf einfach weiter, das ist alles nur in deinem Bein. "
(Gelächter)
Es wird Zeit, dass wir die Kluft
zwischen körperlicher und psychischer Gesundheit schließen.
Es wird Zeit, dass wir beide als gleichwertig ansehen --
wie Zwillinge.
Wo wir gerade dabei sind, mein Bruder ist auch Psychologe.
Er ist also auch kein richtiger Arzt.
(Gelächter)
Wir haben aber nicht zusammen studiert.
Tatsächlich war es die schwerste Entscheidung meines Lebens,
den Atlantik zu überqueren und nach New York zu ziehen,
um meinen Doktor in Psychologie zu machen.
Zum ersten Mal in unserem Leben waren wir voneinander getrennt
und diese Trennung war für uns beide schwer.
Aber während er unsere Familie und Freunde um sich hatte,
war ich allein in einem fremden Land.
Wir vermissten einander fürchterlich,
aber internationale Telefonate waren damals sehr teuer
und wir konnten uns es nur leisten, 5 Minuten pro Woche miteinander zu reden.
Als der erste Geburtstag, den wir nicht gemeinsam verbringen würden, näher kam,
entschieden wir uns zu prassen
und in dieser Woche 10 Minuten miteinander zu reden.
Ich lief den ganzen Morgen in meinem Zimmer auf und ab
und wartete auf seinen Anruf
und wartete
und wartete,
aber das Telefon klingelte nicht.
Wegen des Zeitunterschieds dachte ich:
"Gut, vielleicht feiert er mit Freunden und ruft später an."
Damals gab es noch keine Handys.
Aber er rief nicht an.
Mir wurde klar, dass er mich nach der über 10-monatigen-Trennung
nicht mehr länger so vermisste wie ich ihn.
Ich wusste, dass er am Morgen anrufen würde,
aber diese Nacht war eine der traurigsten und längsten meines Lebens.
Ich erwachte am nächsten Morgen,
schaute zum Telefon
und bemerkte, dass ich den Hörer herunter gestoßen hatte,
als ich tags zuvor auf- und abgelaufen war.
Ich stolperte aus dem Bett,
hakte den Hörer wieder ein
und nur eine Sekunde später klingelte es,
mein Bruder war dran, und, Mann, war der stinksauer.
(Gelächter)
Auch für ihn war es die traurigste und längste Nacht seines Lebens.
Ich versuchte es ihm zu erklären, aber er sagte:
"Ich verstehe nicht, als du gemerkt hast, dass ich nicht anrufe,
warum hast du nicht einfach mich angerufen?"
Er hatte Recht.
Warum habe ich ihn nicht angerufen?
Damals hatte ich keine Antwort darauf, aber heute schon und sie ist einfach.
Einsamkeit.
Einsamkeit hinterlässt eine tiefe seelische Wunde.
Eine Wunde, die unsere Wahrnehmung verzerrt
und unser Denken durcheinander bringt.
Sie macht uns glauben,
dass unsere Mitmenschen sich weniger um uns kümmern als sie es tatsächlich tun.
Sie macht uns Angst davor, auf andere zuzugehen,
denn wieso sollte man sich Ablehnung und Kummer aussetzen,
wenn einem das Herz vor Kummer schon beinahe zerspringt?
Ich war damals von echter Einsamkeit erfasst,
aber weil ich täglich unter Menschen war,
wäre mir das nie in den Sinn gekommen.
Einsamkeit ist völlig subjektiv.
Es hängt nur davon ab, ob man sich
emotional oder sozial von den Menschen um sich herum losgelöst fühlt.
So war es bei mir.
Es wird viel Forschung zum Thema Einsamkeit betrieben
und alles davon ist grauenerregend.
Einsamkeit macht nicht nur unglücklich, sie ist tödlich.
Ich mache keine Witze.
Chronische Einsamkeit erhöht die Chancen auf einen frühen Tod
um 14 Prozent.
14 Prozent.
Einsamkeit führt zu hohem Blutdruck, einem hohen Cholesterinspiegel,
sie unterdrückt sogar die Funktionen des Immunsystems
und macht uns anfällig für alle möglichen Krankheiten.
Wissenschaftler sind daher zum Schluss gekommen, dass zusammengenommen
chronische Einsamkeit genauso gefährlich
für die langfristige Gesundheit und Lebenserwartung ist wie Rauchen.
Zigarettenschachteln warnen mittlerweile: "Das kann tödlich sein."
Einsamkeit nicht.
Deshalb ist es so wichtig,
dass wir unserer seelischen Gesundheit den Vorrang geben,
dass wir psychische Hygiene betreiben.
Denn man kann keine seelische Wunde behandeln,
wenn man nicht weiß, dass man verletzt ist.
[Achte auf emotionalen Schmerz]
Einsamkeit ist nicht die einzige emotionale Wunde,
die unsere Wahrnehmung verzerrt und uns in die Irre führt.
[Scheitern]
Scheitern tut dasselbe.
Einmal habe ich eine Kita besucht, wo ich drei Kleinkinder sah,
die mit demselben Spielzeug spielten.
Man musste den roten Knopf schieben und ein süßer Hund kam zum Vorschein.
Ein kleines Mädchen versuchte den lila Knopf zu ziehen, dann zu drücken
und dann setzte es sich einfach hin und sah die Box an,
während ihre untere Lippe bebte.
Der kleine Junge neben ihr sah, was passiert war,
drehte sich zu seiner Box und fing an zu weinen,
ohne sie überhaupt angefasst zu haben.
Unterdessen versuchte ein anderes kleines Mädchen alles Mögliche,
bis sie den roten Knopf zur Seite schob
und der süße Hund zum Vorschein kam und sie vor Freude quietschte.
Drei Kleinkinder mit demselben Spielzeug,
aber mit ganz verschiedenen Reaktionen auf Scheitern.
Die ersten beiden Kinder waren durchaus imstande den roten Knopf zu schieben.
Das Einzige, das sie davon abhielt, waren ihre Gedanken,
die sie hereinlegten und glauben ließen, dass sie es eben nicht könnten.
Auch Erwachsene werden so immer wieder hereingelegt.
Wir alle haben ein Standardmuster an Emotionen und Überzeugungen,
die abgerufen werden, sobald wir mit Frust oder Rückschlägen konfrontiert werden.
Wissen Sie, wie Ihr Verstand auf Scheitern reagiert?
Das sollten Sie.
Denn wenn Ihr Verstand versucht Sie davon zu überzeugen,
dass Sie etwas nicht tun können
und Sie das glauben,
dann werden Sie sich, wie diese beiden Kinder, hilflos fühlen,
und Sie werden entweder zu früh aufgeben oder es gar nicht erst versuchen.
Dann sind Sie erst recht davon überzeugt, dass Sie es nicht können.
Genau das ist der Grund, warum so viele Menschen
ihr Potential niemals voll entfalten.
Denn irgendwann hat sie manchmal nur ein einziger Moment des Scheiterns
davon überzeugt, dass sie es nicht können und sie haben es geglaubt.
Wenn wir einmal von etwas überzeugt sind,
ist es sehr schwierig unsere Meinung zu ändern.
Ich habe das auf die harte Tour gelernt,
als ich und mein Bruder Teenager waren.
Wir fuhren nachts mit Freunden eine dunkle Straße entlang,
als uns eine Polizeistreife anhielt.
In der Nähe war eingebrochen worden und sie suchten nach Verdächtigen.
Der Polizist kam zum Auto
und leuchtete dem Fahrer mit einer Lampe ins Gesicht,
danach meinem Bruder auf dem Beifahrersitz und dann mir.
Seine Augen weiteten sich und er sagte:
"Wo habe ich dein Gesicht schon mal gesehen?"
(Gelächter)
Ich sagte: "Auf dem Beifahrersitz."
(Gelächter)
Aber das ergab für ihn keinen Sinn.
Jetzt dachte er, ich hätte Drogen genommen.
(Gelächter)
Er zerrte mich also aus dem Auto, durchsuchte mich,
führte mich ab zum Polizeiauto
und erst als er überprüft hatte, dass ich kein Strafregister besaß,
konnte ich ihm zeigen, dass mein Zwillingsbruder auf dem Beifahrersitz saß.
Aber selbst als wir weiterfuhren, sah man seinem Gesicht
die Überzeugung an, dass ich mit irgendetwas davongekommen war.
Es ist schwer, unseren Geist von einer Überzeugung abzubringen.
Deshalb scheint es so normal,
entmutigt und erledigt zu sein, wenn man scheitert.
Aber man darf sich nicht erlauben, an die eigene Erfolglosigkeit zu glauben.
Man muss gegen das Gefühl der Hilflosigkeit ankämpfen.
Man muss die Kontrolle über die Situation zurückgewinnen
und den Teufelskreislauf durchbrechen, bevor er beginnt.
[Emotionales Ausbluten verhindern]
Unser Geist und unsere Gefühle
sind nicht die verlässlichen Freunde, für die wir sie halten.
Sie sind eher wie sehr launische Freunde,
die manchmal unglaublich unterstützend
und dann wieder wirklich widerlich sein können.
Einmal habe ich mit einer Frau gearbeitet,
die nach 20 Jahren Ehe und einer extrem unangenehmen Scheidung
wieder ihre erste Verabredung hatte.
Sie hatte jemanden online kennengelernt, er schien nett und erfolgreich zu sein
und sie vor allem wirklich zu mögen.
Sie war ziemlich aufgeregt und kaufte sich extra ein neues Kleid
und sie trafen sich in einer teuren New Yorker Bar, um etwas zu trinken.
Nach zehn Minuten stand er auf und sagte:
"Ich bin nicht interessiert", und ging.
[Ablehnung]
Ablehnung ist extrem schmerzhaft.
Diese Frau war so verletzt, sie war wie erstarrt.
Sie schaffte es nur, einen Freund anzurufen.
Und der sagte ihr Folgendes: "Tja, was hast du erwartet,
du hast breite Hüften, du hast nichts Interessantes zu erzählen,
wieso sollte ein erfolgreicher, gut aussehender Mann wie er
jemals mit einer Versagerin wie dir ausgehen?"
Schockierend, nicht wahr, dass ein Freund so grausam sein kann.
Aber es wäre weniger schockierend,
wenn ich Ihnen sagte, dass ihr das kein Freund gesagt hat.
Es war die Frau, die sich das selbst sagte.
Und das tun wir alle.
Besonders nach einer Ablehnung.
Wir alle denken an unsere Fehler und unsere Unzulänglichkeiten,
was wir lieber wären, was wir lieber nicht wären,
wir beleidigen uns selbst.
Vielleicht nicht so harsch, aber wir tun es trotzdem.
Interessant, dass wir das tun, wenn unser Selbstbewusstsein schon verletzt ist.
Wieso sollten wir es noch weiter zerstören wollen?
Eine körperliche Wunde würden wir auch nicht bewusst verschlimmern.
Niemand würde sich am Arm verletzen und sagen:
"Ich hole mir ein Messer und schaue, wie tief ich noch schneiden kann."
Aber genau das tun wir immer wieder mit seelischen Wunden.
Wieso? Wegen schlechter emotionaler Hygiene.
Weil wir seelischer Gesundheit keinen Vorrang geben.
Wir wissen aus dutzenden Studien,
dass man mit niedrigem Selbstbewusstsein
anfälliger für Stress und Angst ist,
dass Scheitern und Ablehnung schwerer wiegen
und man länger braucht, um sich davon zu erholen.
Wenn man also abgelehnt wird, sollte man als Erstes
sein Selbstbewusstsein wieder aufbauen,
nicht einen Boxkampf beginnen und es zu Brei schlagen.
Wenn man emotionale Schmerzen hat,
muss man sich selbst mit demselben Mitgefühl behandeln,
das man von einem guten Freund erwarten würde.
[Schütze dein Selbstbewusstsein]
Wir müssen unsere ungesunden psychischen Gewohnheiten entdecken und ändern.
Eine der ungesündesten und verbreitetsten wird Grübeln genannt.
Grübeln heißt Wiederkäuen.
Das passiert, wenn Ihr Chef Sie anschreit
oder Ihr Professor Sie vorführt
oder Sie sich mit einem Freund gestritten haben
und Sie einfach nicht aufhören können,
diese Szene in Ihrem Kopf zu wiederholen, tagelang,
manchmal sogar wochenlang.
Dieses Widerkäuen von schlimmen Ereignissen
kann ganz leicht zur Gewohnheit werden, einer sehr teuren.
Wenn man so viel Zeit damit verbringt,
sich auf schlimme oder negative Gedanken zu konzentrieren,
setzt man sich der hohen Gefahr aus,
eine klinische Depression, Alkoholsucht,
Essstörungen und sogar Herz-Kreislauf-Erkrankungen zu entwickeln.
Das Problem liegt darin, dass der Drang zum Grübeln
wirklich stark ist, sich wichtig anfühlt, deshalb ist es schwer damit aufzuhören.
Ich weiß das sehr genau.
Denn vor ungefähr einem Jahr habe ich diese Angewohnheit selbst entwickelt.
Mein Zwillingsbruder wurde
mit einem Lymphom im dritten Stadium diagnostiziert.
Sein Krebs war extrem aggressiv,
man konnte die Tumoren an seinem Körper sehen.
Er musste eine schwere Chemotherapie durchmachen.
Und ich konnte nicht aufhören, darüber nachzudenken, was er durchmachte.
Ich konnte nicht aufhören, darüber nachzudenken, wie sehr er litt.
Obwohl er sich nie beschwerte, kein einziges Mal.
Er hatte eine unglaublich positive Einstellung.
Seine psychische Gesundheit war fantastisch.
Ich war körperlich gesund, aber psychisch ein Desaster.
Aber ich wusste, was zu tun war.
Studien belegen, dass selbst eine zweiminütige Ablenkung reicht,
um den Drang zum Grübeln für den Moment zu unterbinden.
Ich zwang mich jedes Mal,
wenn ich bange, bittere, negative Gedanken hatte,
mich auf etwas anderes zu konzentrieren, bis der Drang vorüber war.
Innerhalb einer Woche änderte sich meine ganze Einstellung
und wurde positiver und hoffnungsvoller.
[Negatives Denken bekämpfen]
Neun Wochen nach dem Beginn der Chemotherapie
machte mein Bruder eine Computertomografie
und ich war an seiner Seite, als er die Ergebnisse bekam.
Alle Tumoren waren verschwunden.
Er hatte noch immer drei Chemotherapien vor sich.
Aber wir wussten, dass er sich erholen würde.
Dieses Bild wurde vor zwei Wochen aufgenommen.
Indem man Maßnahmen ergreift, wenn man einsam ist,
indem man seine Reaktionen auf Scheitern verändert,
indem man sein Selbstbewusstsein schützt,
indem man negatives Denken bekämpft,
heilt man nicht nur seine seelischen Wunden,
man baut auch emotionale Belastbarkeit auf, man blüht auf.
Vor hundert Jahren begannen Menschen mit der Körperhygiene.
Die Lebenserwartung stieg um mehr als 50 %
innerhalb weniger Jahrzehnte.
Ich glaube, dass sich unsere Lebensqualität drastisch verbessern würde,
wenn wir alle mit emotionaler Hygiene anfingen.
Können Sie sich vorstellen, wie unsere Welt aussehen würde,
wenn alle psychisch gesünder wären?
Wenn es weniger Einsamkeit und weniger Depressionen gäbe?
Wenn die Leute wüssten, wie sie Scheitern überwinden?
Wenn sie sich besser und selbstbestimmter fühlten?
Wenn sie glücklicher und erfüllter wären?
Ich kann das, weil das die Welt ist, in der ich leben möchte,
und die Welt, in der auch mein Bruder leben möchte.
Würden wir uns besser informieren und einige einfache Gewohnheiten ändern,
dann könnten wir alle in dieser Welt leben.
Vielen Dank.
(Applaus)
Crecí junto a mi gemelo idéntico
que era un hermano increíblemente cariñoso
Verán, ser hermanos gemelos nos hace expertos
en detectar favoritismos:
si su galleta era más grande que la mía había que responder mis preguntas
y claramente no estaba desnutrido.
(Risas)
Cuando me hice psicólogo
empecé a notar un favoritismo de otro tipo.
Que valoramos mucho más el cuerpo que la mente.
Estudié 9 años en la universidad para doctorarme en psicología
y no se imaginan cuánta gente mira mi tarjeta comercial y dice:
"Psicólogo, es decir, no es un doctor de verdad".
Como si lo pudieran leer en mi tarjeta
(Risas)
Este favoritismo que demostramos... el cuerpo por sobre la mente,
lo veo en todas partes.
Hace poco estaba en la casa de un amigo
y su niño de 5 años se preparaba para ir a dormir.
Estaba parado sobre un taburete junto al lavabo, cepillándose los dientes
cuando resbaló y se lastimó la pierna con el taburete al caer.
Lloró unos minutos, pero luego se levantó,
se subió nuevamente al taburete y tomó una caja de apósitos
para colocar uno en su herida.
Este niño apenas puede atarse los cordones de los zapatos
pero sabe que debe cubrir una herida para que no se infecte
y sabe que debe cuidar sus dientes cepillándolos 2 veces al día.
Todos sabemos cómo mantener la salud física
y como mantener la higiene dental, ¿no?
Lo sabemos desde los 5 años.
Pero, ¿qué sabemos de mantener la salud psicológica?
Bueno, pues nada.
¿Qué le enseñamos a nuestros hijos sobre higiene emocional?
Nada.
¿Cómo es que pasamos más tiempo
cuidando los dientes en vez de la mente?
¿Por qué la salud física es mucho más importante para nosotros
que la salud psicológica?
Sufrimos de heridas psicológicas
con mucha más frecuencia que de heridas físicas.
Heridas como el fracaso, el rechazo, o la soledad,
pueden hacerse más graves si las ignoramos.
Y pueden incidir drásticamente en nuestras vidas.
Y, sin embargo, aunque existen técnicas científicamente avaladas
que podemos emplear para tratar este tipo de heridas, no lo hacemos.
Ni siquiera se nos ocurre que deberíamos hacerlo.
"¿Estás deprimido? Tonterías, esta todo en tu mente".
¿Imaginan decirle eso a alguien con una pierna rota?
"Solo camina, se te pasará".
(Risas)
Es hora de acortar las distancias entre la salud física y la psicológica.
Es hora de que las consideremos iguales.
Como gemelos.
Por cierto, mi hermano también es psicólogo.
Así que él tampoco es un doctor de verdad.
(Risas)
Pero no estudiamos juntos.
De hecho, lo más difícil que he hecho en toda mi vida
es mudarme a Nueva York, cruzando el Atlántico
para obtener mi doctorado en psicología.
Estábamos separados por primera vez en nuestras vidas
y la separación fue brutal para ambos.
Pero mientras él siguió rodeado de familia y amigos,
yo estaba solo en un país nuevo para mí.
Nos extrañábamos muchísimo,
y las llamadas internacionales eran muy costosas entonces,
solo podíamos costearnos llamadas de 5 minutos por semana.
Cuando se acercaba nuestro cumpleaños,
el primero que no pasaríamos juntos,
decidimos vaciar las alcancías
y esa semana hablaríamos 10 minutos.
Pasé la mañana entera rondando mi cuarto
esperando su llamada,
y esperando,
pero el teléfono no sonó.
Dada la diferencia horaria supuse:
"Debe haber salido con amigos, seguro llamará después".
No existían los móviles entonces.
Pero no lo hizo.
Y empecé a darme cuenta, luego de estar lejos más de 10 meses:
Él no me extrañaba como yo a él.
Y sabía que llamaría a la mañana siguiente
pero esa noche fue una de las más tristes y largas de mi vida.
Desperté a la mañana siguiente,
miré de reojo el teléfono,
y me di cuenta de que lo había desconectado
cuando caminaba nervioso por el cuarto.
Me tambaleé fuera de la cama,
conecté nuevamente el teléfono
y sonó solo un segundo después,
y era mi hermano... ¡y sí que estaba furioso!
(Risas)
Fue la noche más larga y triste de toda su vida para él también.
Traté de explicarle lo sucedido pero él respondió:
"No entiendo cómo es que si veías que no estaba llamándote,
¿por qué no tomaste el teléfono y me llamaste tú?
Tenía razón.
¿Por qué no lo llamé?
No tenía la respuesta en ese momento, pero la tengo hoy, y es muy sencilla:
la soledad.
La soledad crea una profunda herida psicológica
que distorsiona nuestra percepción
y desordena nuestro pensamiento.
Nos hace creer
que le importamos menos de lo que en realidad le importamos a los demás.
Nos hace temerosos de comunicarnos
¿por qué arriesgarse a ser rechazado y a que nos rompan el corazón,
si el corazón duele más de lo que se puede aguantar?
Estaba sumido en la soledad entonces,
aunque estaba rodeado de gente todo el día
así que nunca pensé en esa posibilidad.
Pero la soledad solo se define de forma subjetiva.
Solo depende de si te sientes
emocional o socialmente desconectado de los que te rodean.
Y así me sentía.
Se realizaron muchos estudios sobre la soledad
y todos tienen resultados horrorosos.
La soledad no solo te hará miserable, te matará.
Y no estoy bromeando.
La soledad crónica incrementa el riesgo de una muerte temprana
al 14 %.
Catorce por ciento.
La soledad provoca hipertensión, colesterol alto,
e incluso suprime el funcionamiento del sistema inmunológico,
haciéndote vulnerable a toda clase de enfermedades.
De hecho, los científicos aseveran que en comparación con otros factores,
la soledad crónica representa un riesgo significativo para la salud
y para la vida a largo plazo, tanto como el cigarrillo.
Los cigarrillos vienen en paquetes con advertencias "esto podría matarte".
Pero la soledad no.
Y por eso es tan importante
que prioricemos la salud psicológica,
que realicemos una higiene emocional.
Porque no puedes tratar una herida psicológica
si ni siquiera sabes que estás herido
[Presta atención al dolor emocional]
La soledad no es la única herida psicológica
que distorsiona nuestra percepción y nos engaña.
[Fracaso]
El fracaso hace eso también.
Una vez visité una guardería donde observe a 3 niños
jugar con juguetes de plástico idénticos.
El objetivo era deslizar el botón rojo y un perrito saltaría de la caja.
Una niñita trató de tirar y luego presionar el botón púrpura
y después se sentó y miró la caja
con su labio inferior temblando.
El niñito de su lado vio lo que sucedía,
giró hacia su caja y empezó a llorar
sin siquiera tocarla.
Mientras tanto la otra niña intento todo lo que se le ocurrió
hasta que deslizó el botón rojo,
el perrito salto de la caja, y ella chilló de alegría.
Eran 3 niños con juguetes plásticos idénticos
pero con reacciones muy diferentes al fracaso.
Los primeros 2 niños eran muy capaces de deslizar el botón rojo.
Lo único que les impidió triunfar
fue su mente que les hizo creer que no podían hacerlo.
Ahora, los adultos también caemos en estos engaños todo el tiempo.
De hecho, todos tenemos un único conjunto de sentimientos y creencias
que se desencadena cada vez que encontramos frustraciones y dificultades.
¿Conocen cómo reacciona su mente ante al fracaso?
Necesitan saberlo.
Porque si su mente trata de convencerlos
de que no pueden hacer algo
y Uds. lo creen,
entonces, como esos 2 niños se sentirán indefensos
y dejarán de intentar muy pronto o ni siquiera tratarán.
Y estarán aún más convencidos de que no pueden triunfar.
Es por eso que tantas personas
no explotan todo su potencial.
Porque en su camino, a veces un simple fracaso
los convenció de que no podían vencer,
y lo creyeron.
Una vez que nos convencemos de algo
es muy difícil cambiar de opinión.
Aprendí esa lección de la peor manera.
De adolescente, con mi hermano,
íbamos por una carretera oscura con amigos,
cuando un carro de policía detuvo nuestro auto
hubo un robo, y buscaban sospechosos.
El oficial se acercó al auto,
y alumbró al conductor
a mi hermano en el asiento del frente, y luego a mí.
Sorprendido, me miró y dijo:
¿Dónde te he visto antes?
(Risas)
Y yo dije: "En el asiento del frente".
(Risas)
Para él nada de eso tuvo sentido.
Así que pensó que estaba drogado.
(Risas)
Luego me arrastró fuera del auto
me registró y me llevó a la patrulla
Solo cuando comprobó que no tenía antecedentes,
pude mostrarle que tenía un hermano gemelo en el asiento del frente.
Pero cuando nos alejábamos, era evidente que el policía
estaba convencido de que yo estaba ocultando algo.
Es difícil recapacitar cuando nos convencemos de algo.
Y aunque es natural que nos sintamos desmoralizados y derrotados si fallamos
no podemos permitirnos convencernos de que no podemos triunfar.
Hay que batallar con los sentimientos de desamparo.
Hay que recuperar el control de la situación,
y terminar con este ciclo negativo antes de que empiece.
[Detén el sangrado emocional]
Nuestra mente y nuestros sentimientos,
no son tan buenos amigos como creemos.
Son más como amigos muy temperamentales
que pasan de apoyarte mucho en un instante a ser muy desagradables al siguiente.
Una vez trabajé con cierta mujer
que luego de 20 años de matrimonio y un divorcio extremadamente conflictivo,
estaba al fin lista para su primera cita.
Había conocido a un hombre por Internet, él parecía amable y exitoso,
y, sobre todo, muy interesado en ella.
Ella estaba muy emocionada, compró un vestido,
y se encontró con él en un exclusivo bar de Nueva York.
Luego de pasar 10 minutos de cita el hombre se levanta y dice,
"No estoy interesado", y se va.
[Rechazo]
El rechazo es extremadamente doloroso.
La mujer estaba tan dolida que no se pudo mover.
Todo lo que pudo hacer fue llamar a un amigo.
Y esto fue lo que le dijo su amigo: "Bueno, qué esperas,
tienes caderas anchas, nada interesante que decir,
¿por qué un hombre guapo y exitoso como él
querría alguna vez salir contigo?"
Vergonzoso, ¿no?, que un amigo pueda ser tan cruel.
Pero sería mucho menos vergonzoso
si les digo que no era su amigo quien dijo esas palabras.
Es lo se dijo a sí misma la mujer.
Y eso es algo que todos hacemos.
Especialmente luego de un rechazo.
Empezamos a pensar en todas nuestras faltas y defectos
lo que quisiéramos ser, lo que quisiéramos no ser,
Nos insultamos.
Tal vez no tan duramente, pero todos lo hacemos.
Es interesante lo que hacemos, porque nuestra autoestima ya está herida.
¿Por qué querríamos continuar dañándonos aún más?
No empeoraríamos una herida física solo porque sí.
Seguro, si tienes un corte en el brazo,
no dirán: "¡Tomaré un cuchillo para ver cuán profundo puedo llegar!"
Pero lo hacemos con las heridas psicológicas todo el tiempo.
¿Por qué? Porque no practicamos higiene emocional.
Porque no priorizamos nuestra salud emocional.
Sabemos, por muchos estudios,
que cuando nuestra autoestima es baja,
somos más vulnerables al estrés y a la ansiedad,
que el fracaso y el rechazo duelen más,
y que lleva más tiempo recuperarse.
Así que cuando nos rechazan, lo primero que deberíamos hacer
es revivir la autoestima,
no unirme a un club de la pelea y hacerla papilla.
Cuando uno sufre dolor emocional,
debe tratarse con la misma compasión
que esperaría de un buen amigo.
[Protege tu autoestima]
Tenemos que detectar y cambiar los hábitos psicológicos poco sanos.
Uno de los peores hábitos y más comunes, se llama rumiar.
Rumiar significa masticar una y otra vez.
Como cuando tu jefe te grita,
o tu profesor te hace sentir estúpido en clase,
o tienes una gran pelea con un amigo,
y no puedes dejar de reproducir la escena en tu cabeza durante días,
a veces durante semanas sin parar.
Rumiar estos eventos desagradables de esta manera
se puede convertir en un hábito que puede costarnos muy caro.
Porque al pasar tanto tiempo
concentrados en pensamientos negativos y desagradables,
en realidad estamos en un gran peligro de desarrollar
depresión crónica, alcoholismo,
desórdenes alimenticios e incluso enfermedad cardiovascular.
El problema es que la urgencia de rumiar
se siente muy fuerte, como algo importante por eso es tan difícil de detener.
Conozco esto por experiencia.
Porque hasta hace poco menos que un año yo mismo desarrollé este hábito.
A mi hermano le diagnosticaron
linfoma no hodgkiniano etapa III.
Su cáncer era extremadamente agresivo,
tenía tumores visibles por todo su cuerpo.
Y tuvo que empezar un duro tratamiento de quimioterapia.
Y yo no podía dejar de pensar lo que él estaba pasando.
No podía dejar de pensar cuánto estaba sufriendo.
Incluso cuando él nunca se quejó.
Él tenía esa actitud muy positiva.
Su salud psicológica era increíble.
Yo estaba sano físicamente, pero psicológicamente era un desastre.
Pero supe qué hacer.
Numerosos estudios señalan que apenas una distracción de 2 minutos
es suficiente para terminar con la urgencia de rumiar.
Cuando tenía un pensamiento negativo, que me preocupaba o alteraba,
me forzaba a concentrarme en otra cosa hasta que la urgencia pasaba.
Y en una semana, cambió mi visión del mundo
y me hice más positivo, tuve más esperanza.
[Lucha contra el pensamiento negativo]
Después de 9 semanas de quimioterapia mi hermano se hizo una tomografía
y yo estaba a su lado cuando le dieron los resultados.
Todos los tumores habían desaparecido.
Él todavía tenía que hacerse 3 sesiones más de quimioterapia.
Pero sabíamos que se iba a recuperar.
Esta foto es de hace 2 semanas.
Tomando la iniciativa cuando nos sentimos solos,
cambiando nuestra respuesta al rechazo,
protegiendo nuestra autoestima,
luchando contra el pensamiento negativo,
no solo curarán las heridas psicológicas,
serán emocionalmente resistentes, prosperarán.
Hace 100 años, la gente empezó a practicar la higiene personal.
Y la expectativa de vida aumentó más del 50 %
solo en cuestión de unas décadas.
Creo que nuestra calidad de vida podría aumentar drásticamente
si empezamos a practicar higiene emocional.
¿Pueden imaginar cómo sería el mundo
si todos estuviéramos más sanos psicológicamente?
¿Si hubiera menos soledad y menos depresión?
¿Si supiéramos cómo superar el fracaso?
¿Si nos sintiéramos mejor con nosotros mismos, más empoderados?
¿Si fuéramos más felices, si nos sintiéramos realizados?
Yo puedo hacerlo, porque ese es el mundo en el que quiero vivir,
ese es el mundo en que mi hermano quiere vivir también.
Con solo informarnos y cambiar un par de hábitos simples,
ese será el mundo en el que podremos vivir.
Muchas gracias.
(Aplausos)
Hän oli uskomattoman rakastava veli.
Kasvoin identtisen kaksoisveljeni kanssa.
Kaksosena kehittyy erityisen taitavaksi suosimisen tunnistamisessa.
Jos hänen keksinsä oli edes hitusen isompi kuin minun keksini,
minulla oli kysyttävää.
Selvästikään en ollut nääntymässä nälkään.
Kun minusta tuli psykologi,
aloin päästä jyvälle erilaisesta suosimisjärjestelmästä.
Arvostamme kehoa paljon enemmän kuin mieltä.
Vietin yliopistossa yhdeksän vuotta
tehden tohtorintutkintoa psykologiasta.
Arvatkaa, kuinka moni katsoo käyntikorttiani ja sanoo:
"Ahaa, psykologi! Ei siis oikea tohtori."
Aivan kuin kortissani lukisi niin:
"Tri Guy Winch. Vain psykologi (ei oikea tohtori). Kyllä, suuri pettymys."
Näen kaikkialla, että keho asetetaan mielen edelle.
Olin hiljattain käymässä ystäväni luona ja
hänen 5-vuotias lapsensa oli käymässä yöpuulle.
Poika seisoi jakkaralla lavuaarin vieressä pesemässä hampaitaan
kun hän liukastui ja raapaisi jalkansa jakkaraan kaatuessaan.
Hän itki hetken, mutta nousi sitten ylös, kiipesi taas jakkaralle,
otti kaapista laastarirasian ja laastaroi haavansa.
Tämä lapsi osasi juuri ja juuri sitoa kengännauhansa,
mutta hän tiesi jo, että haava tulee peittää, jottei se tulehdu,
ja hampaista tulee pitää huolta pesemällä ne kahdesti päivässä.
Me kaikki tiedämme, kuinka ylläpitää fyysistä terveyttämme
ja pitää huolta hammashygieniasta.
Olemme tienneet sen viisivuotiaasta asti.
Mutta mitä tiedämme henkisen terveytemme ylläpitämisestä?
Emme mitään.
Mitä opetamme lapsillemme tunnehygieniasta?
Emme mitään.
Miksi huolehdimme enemmän hampaistamme kuin mielestämme?
Miksi fyysinen terveytemme on niin paljon tärkeämpi kuin henkinen?
Saamme psykologisia vammoja jopa useammin kuin fyysisiä:
epäonnistuminen, hylätyksi tuleminen, yksinäisyys.
Myös ne voivat pahentua, jos jätämme ne huomiotta.
Ne voivat vaikuttaa elämäämme dramaattisesti.
Vaikka on tieteellisesti todistettuja keinoja,
joita voisimme käyttää psykologisten vammojen hoitoon, emme käytä niitä.
Meille ei tule edes mieleen, että meidän pitäisi.
"Ai, sinua masentaa, ravista se tunne pois! Se on vain päässäsi!"
Voitko kuvitella sanovasi noin jollekulle, jonka jalka on murtunut?
"Ai, kävele se pois! Se on vain jalassasi!"
On aika sulkea fyysisen ja henkisen terveyden välinen kuilu.
On aika tehdä niistä tasa-arvoisempia. Kuten kaksoset.
Mistä puheen ollen, veljeni on myös psykologi.
Eli hänkään ei ole oikea tohtori.
Emme kuitenkaan opiskelleet yhdessä.
Elämäni vaikein asia oli muuttaa Atlantin yli tekemään tohtorintutkintoani New Yorkiin.
Olimme erillämme ensimmäistä kertaa elämässämme ja ero oli raskas molemmille.
Hän pysyi perheen ja ystävien luona, mutta minä olin yksin uudessa maassa.
Kaipasimme toisiamme hirveästi, mutta puhelut olivat todella kalliita
ja meillä oli varaa puhua vain viisi minuuttia viikossa.
Kun syntymäpäivämme koitti, ensimmäinen jota emme viettäneet yhdessä,
päätimme tuhlata ja puhua sillä viikolla 10 minuuttia.
Vietin aamun ravaten edestakaisin huoneessani ja odotin hänen soittavan.
Odotin ja odotin, mutta puhelin ei soinut.
Aikaeron takia ajattelin, että hän oli ulkona ja soittaisi myöhemmin.
Silloin ei ollut kännyköitä.
Mutta hän ei soittanut.
Aloin tajuta, että oltuani poissa yli 10 kuukautta
hän ei enää kaivannut minua samalla tavoin kuin minä häntä.
Tiesin hänen soittavan aamulla, mutta se oli elämäni surullisimpia ja pisimpiä öitä.
Heräsin seuraavana aamuna ja vilkaisin puhelinta.
Tajusin, että olin potkaissut luurin pois paikaltaan edellisaamuna ravatessani.
Kompuroin sängystä, laitoin luurin paikalleen, ja se soi sekuntia myöhemmin.
Se oli veljeni. Hän oli todella vihainen.
Se oli ollut myös hänen elämänsä surullisin ja pisin yö.
Yritin selittää, mitä oli tapahtunut, mutta hän sanoi:
"En ymmärrä. Jos näit, etten soittanut, mikset ottanut puhelinta ja soittanut minulle?"
Hän oli oikeassa.
Miksen soittanut hänelle?
Minulla ei ollut vastausta silloin, mutta nyt on.
Se on yksinkertainen.
YKSINÄISYYS
Yksinäisyys saa aikaan syvän henkisen haavan,
joka vääristää havaintojamme ja sotkee ajatuksiamme.
Se saa uskomaan, että ihmiset ympärillämme välittävät vähemmän kuin he oikeasti tekevät.
Se saa pelkäämään yhteyden ottamista, koska miksi altistaa itsensä torjumiselle ja sydänsuruille,
kun sydän särkee jo sietämättömän paljon?
Todellinen yksinäisyys koetteli minua tuolloin,
mutta ympärilläni oli jatkuvasti ihmisiä, joten en ikinä tullut ajatelleeksi sitä.
Yksinäisyys on täysin subjektiivinen asia.
Se riippuu siitä, tunnetko olevasi tunnetasolla tai sosiaalisesti irti ihmisistä.
Minä tunsin.
Yksinäisyyttä on tutkittu paljon ja tutkimukset ovat kauhistuttavia.
Yksinäisyys ei pelkästään tee onnettomaksi.
Se tappaa.
En laske leikkiä.
Krooninen yksinäisyys lisää ennenaikaisen kuoleman riskiä 14 %.
Se aiheuttaa korkeaa verenpainetta, korkeaa kolesterolia ja jopa tukahduttaa immuunijärjestelmän toimintaa.
Se tekee alttiiksi kaikenlaisille sairauksille.
Tiedemiehet ovat päätelleet, että krooninen yksinäisyys
vaikuttaa terveyteen ja elinikään yhtä kielteisesti kuin tupakanpoltto.
Tupakka-askeissa on varoituksia: "Tämä voi tappaa sinut."
Yksinäisyydessä niitä ei ole.
Siksi on niin tärkeää, että asetamme henkisen terveytemme etusijalle
ja harjoitamme tunnehygieniaa.
Et voi hoitaa henkistä haavaa, jollet edes tiedä satuttaneesi itseäsi.
Huomaa tunnetason tuska
Yksinäisyys ei ole ainoa henkinen haava, joka vääristää havaintoja ja johtaa harhaan.
EPÄONNISTUMINEN
Myös epäonnistuminen tekee niin.
Vierailin kerran päiväkodissa, jossa kolme taaperoa leikki samanlaisilla muovileluilla.
Punaista nappia työntämällä söpö koira ponnahtaisi esiin.
Pikkutyttö yritti työntää violettia nappia, ja sitten hän katsoi laatikkoa alahuuli värähdellen.
Pikkupoika katsoi, kääntyi laatikkonsa puoleen eikä edes koskenut siihen vaan purskahti itkuun.
Toinen pikkutyttö yritti kaikkea mahdollista, työnsi punaista nappia ja söpö koira ponnahti esiin.
Tyttö kiljaisi riemusta.
Kolme pikkulasta, täysin samanlaiset lelut,
mutta täysin erilaiset reaktiot epäonnistumiseen.
Ensimmäisillä kahdella lapsella oli kyky työntää punaista nappia.
Ainoa mikä esti heitä onnistumasta oli heidän mielensä.
Se huijasi heidät uskomaan, etteivät he pystyneet.
Myös aikuiset menevät tällä lailla jatkuvasti lankaan.
Meillä kaikilla on oletusvalikoima tunteita ja uskomuksia,
jotka laukeavat, kun kohtaamme pettymyksiä ja takaiskuja.
Oletko tietoinen, kuinka oma mielesi suhtautuu epäonnistumiseen?
Sinun täytyy olla.
Jos mielesi yrittää vakuuttaa sinulle, että et kykene johonkin,
ja uskot sitä, alat tuntea itsesi avuttomaksi kuin nuo kaksi pikkulasta.
Lakkaat yrittämästä liian pian tai et yritä ollenkaan.
Tulet entistä vakuuttuneemmaksi, ettet voi onnistua.
Siksi niin monet toimivat todellisten kykyjensä alapuolella.
Joskus matkan varrella yksikin epäonnistuminen vakuutti heidät
siitä, etteivät he voi onnistua, ja he uskoivat tämän.
Kun tulemme vakuuttuneiksi jostakin, mieltämme on hyvin vaikea muuttaa.
Opin tämän kantapään kautta teini-iässä.
Minä ja veljeni ajoimme ystävien kanssa yöllä pimeää tietä,
kun poliisit pysäyttivät meidät.
Lähellä oli tapahtunut ryöstö ja he etsivät syyllisiä.
Poliisi lähestyi autoa ja valaisi taskulampulla kuskia,
sitten veljeäni etupenkillä, ja sitten minua.
Poliisin silmät levisivät ja hän huudahti: "Missä olen nähnyt kasvosi aiemmin?"
Sanoin: "Etupenkillä."
Poliisin mielestä tässä ei ollut mitään järkeä, joten nyt hän arveli, että olin huumeissa.
Hän kiskoi minut ulos autosta, tutki minut, marssitti poliisiautolle,
ja vasta kun hän oli tarkistanut, ettei minulla ollut rikosrekisteriä,
pystyin näyttämään hänelle, että etupenkillä oli kaksoisveljeni.
Ajaessamme pois pystyin silti näkemään poliisin kasvoista,
että hän oli vakuuttunut, että olin tehnyt jotakin laitonta.
Mieltä on vaikea muuttaa, kun se on vakuuttunut.
Voi siis olla luonnollista tuntea lannistusta ja toivottomuutta epäonnistumisen jälkeen,
mutta et saa antaa itsesi tulla vakuuttuneeksi, että et pysty onnistumaan.
Sinun täytyy taistella avuttomuuden tunnetta vastaan
ja saada tilanne hallintaan.
Sinun täytyy rikkoa kielteisyyden kierre ennen kuin se alkaakaan.
Pysäytä tunteiden verenvuoto
Mieli ja tunteet eivät ole luotettavia ystäviämme.
Ne ovat enemmänkin kuin erittäin oikukas ystävä,
joka voi olla täysin kannustava nyt, mutta epämiellyttävä seuraavassa hetkessä.
Työskentelin kerran naisen kanssa, joka oli ollut 20 vuotta naimisissa
ja kokenut hyvin ikävän avioeron.
Hän oli vihdoin valmis ensitreffeille.
Hän oli tavannut netissä miehen, joka vaikutti mukavalta, menestyvältä
ja mikä tärkeintä, erittäin kiinnostuneelta hänestä.
Nainen oli innoissaan. Hän osti uuden mekon ja he tapasivat hienossa New Yorkin baarissa.
10 minuutin kuluttua mies nousi ylös, sanoi "ei kiinnosta", ja käveli ulos.
TORJUTUKSI TULEMINEN
Torjutuksi tuleminen on äärimmäisen tuskallista.
Naiseen sattui niin paljon, ettei hän kyennyt liikkumaan.
Hän kykeni vain soittamaan ystävälle.
Ystävä sanoi: "No mitä odotit?
Sinulla on leveät lanteet eikä mitään kiinnostavaa sanottavaa."
"Miksi tuollainen komea, menestyvä mies ikinä seurustelisi kaltaisesi surkimuksen kanssa?"
Järkyttävää, eikö, että ystävä voi olla niin julma?
Mutta vähemmän järkyttävää, jos kertoisin, ettei noin sanonut ystävä.
Nuo sanat nainen sanoi itselleen.
Ja sellaista me kaikki teemme.
Torjunnan jälkeen alamme ajatella vikojamme ja puutteitamme,
kaikkea mitä toivoisimme olevamme, mitä emme haluaisi olla,
nimittelemme itseämme, ehkei yhtä raa'asti, mutta kaikki teemme sitä.
On mielenkiintoista että teemme niin, vaikka itsetuntomme on jo kärsinyt.
Miksi haluamme vahingoittaa sitä vielä lisää?
Emme pahentaisi fyysisiä vammoja tarkoituksella.
Jos saisit haavan käteesi, ottaisitko veitsen ja työntäisit sen haavaan syventääksesi sitä?
Henkisten haavojen suhteen teemme jatkuvasti näin. Miksi?
Huonon tunnehygienian takia.
Emme aseta henkistä terveyttämme etusijalle.
Lukuisat tutkimukset osoittavat, että alempi itsetunto altistaa stressille ja ahdistukselle.
Epäonnistumiset ja torjutuksi tuleminen sattuvat enemmän,
ja kestää pidempään toipua niistä.
Kun siis tulet torjutuksi, sinun tulisi ensisijaisesti elvyttää itsetuntoasi
eikä hakata sitä tohjoksi.
Kun sinuun sattuu tunnetasolla,
kohtele itseäsi yhtä myötätuntoisesti kuin kohtelisit hyvää ystävääsi.
Suojele itsetuntoasi
Meidän täytyy tunnistaa epäterveelliset ajattelutapamme ja muuttaa niitä.
Yksi epäterveellisimmistä ja yleisimmistä tavoista on MÄREHTIMINEN.
Märehtiminen tarkoittaa asioiden hautomista.
Jos pomosi huutaa sinulle tai opettaja saa sinut tuntemaan itsesi tyhmäksi,
tai jos riitelet rajusti ystäväsi kanssa,
saatat jatkaa tilanteen läpikäyntiä mielessäsi päivien tai viikkojen ajan.
Tunnekuohua aiheuttavien tilanteiden märehtimisestä voi helposti tulla tapa.
Se käy kalliiksi.
Jos käytät niin paljon aikaa kielteisten ajatusten parissa,
altistat itsesi kliiniselle masennukselle, alkoholismille,
syömishäiriöille ja jopa sydän- ja verisuonitaudeille.
Pulma on, että märehtimisen tarve voi tuntua hyvin voimakkaalta,
joten tavasta on vaikea päästä eroon.
Tiedän tämän tosiasiaksi.
Reilu vuosi sitten omaksuin itse tämän tavan.
Kaksoisveljelläni diagnosoitiin 3. vaiheen imusolmukesyöpä.
Syöpä oli hyvin aggressiivinen ja veljelläni oli näkyviä kasvaimia kaikkialla kehossaan.
Hän joutui rankkoihin syöpähoitoihin.
En voinut lakata ajattelemasta hänen koettelemustaan.
En voinut lakata ajattelemasta, miten paljon hän kärsi,
vaikkei hän koskaan valittanut.
Hänen asenteensa oli uskomattoman myönteinen.
Hänen henkinen terveytensä oli loistava.
Minä olin fyysisesti terve, mutta henkisesti sekaisin.
Tiesin kuitenkin, mitä tehdä.
Tutkimusten mukaan huomion vieminen muualle kahdeksi minuutiksi
riittää katkaisemaan märehtimisen kierteen.
Siispä joka kerta kun mieleeni tuli huolestunut, ahdistunut tai kielteinen ajatus,
pakotin itseni keskittymään johonkin muuhun, kunnes tarve hälveni.
Viikossa koko ajattelutapani muuttui myönteisemmäksi ja toiveikkaammaksi.
Taistele kielteistä ajattelua vastaan
Yhdeksän viikkoa syöpähoitojen aloituksen jälkeen
veljeni kudokset kuvattiin.
Olin hänen vierellään, kun tulokset saapuivat.
Kaikki kasvaimet olivat kadonneet.
Hänellä oli vielä kolme hoitokertaa jäljellä,
mutta tiesimme että hän parantuisi.
Tämä kuva otettiin kaksi viikkoa sitten.
Tartu toimeen silloin, kun olet yksinäinen,
muuta reaktiotasi epäonnistumiseen,
suojele itsetuntoasi,
taistele kielteistä ajattelua vastaan,
niin et vain paranna henkisiä haavojasi,
kehität myös tunnetason kestokykyäsi ja kukoistat.
Sata vuotta sitten ihmiset alkoivat harjoittaa henkilökohtaista hygieniaa.
Eliniän odote nousi yli 50 % muutamassa vuosikymmenessä.
Uskon, että elämänlaatumme voi nousta yhtä dramaattisesti,
jos alamme kaikki harjoittaa tunnehygieniaa.
Voitko kuvitella, millainen maailma olisi, jos kaikki olisivat henkisesti terveempiä?
Jos olisi vähemmän yksinäisyyttä ja masennusta?
Jos ihmiset tietäisivät, kuinka selvitä epäonnistumisista?
Jos he tuntisivat olonsa paremmaksi tai kyvykkäämmäksi,
jos he olisivat onnellisempia ja tyytyväisempiä?
Minä voin, koska se on sellainen maailma jossa haluan elää.
Se on maailma, jossa myös veljeni haluaa elää.
Jos jokainen perehtyy asiaan ja muuttaa paria tapaansa,
niin voimme kaikki elää siinä maailmassa.
Kiitos paljon.
J'ai grandi avec mon vrai jumeau,
qui était un frère incroyablement affectueux.
Une chose quand on est un jumeau :
cela fait de vous un expert de la détection du favoritisme.
Si son cookie était légèrement plus gros que mon cookie, j'avais des questions.
Clairement, je ne mourais pas de faim.
(Rires)
Quand je suis devenu psychologue,
j'ai commencé à remarquer un autre genre de favoritisme.
C'est à quel point nous valorisons le corps bien plus que l'esprit.
J'ai passé neuf ans à l'université pour obtenir mon doctorat en psychologie
et je ne peux pas vous dire
combien de gens regardent ma carte de visite et disent :
« Oh, un psychologue, donc pas un vrai médecin. »
Comme si je devais mettre cela sur ma carte.
(Rires)
Ce favoritisme dont nous faisons preuve envers le corps plutôt que l'esprit,
je le vois partout.
Récemment, j'étais chez des amis
et leur enfant de cinq ans se préparait à aller dormir.
Il se tenait sur un tabouret à côté du lavabo, se brossant les dents,
quand il a glissé
et s'est écorché la jambe en tombant du tabouret.
Il a pleuré une minute, puis il s'est relevé,
est remonté sur le tabouret et a attrapé une boîte de pansements
pour en mettre un sur sa coupure.
Cet enfant pouvait à peine lacer ses chaussures,
mais il savait qu'il faut couvrir une coupure
pour qu'elle ne s'infecte pas
et qu'il faut prendre soin de ses dents en les brossant deux fois par jour.
Nous savons tous comment entretenir notre santé physique
et comment pratiquer l'hygiène dentaire, n'est-ce pas ?
Nous le savons depuis nos cinq ans.
Mais que savons-nous sur l'entretien de notre santé psychologique ?
Eh bien, rien.
Qu'apprenons-nous à nos enfants sur l'hygiène émotionnelle ?
Rien.
Comment se fait-il que nous passions plus de temps
à prendre soin de nos dents que de notre esprit ?
Pourquoi notre santé physique nous est-elle tellement plus importante
que notre santé psychologique ?
Vous savez que nous subissons des blessures psychologiques
encore plus souvent que des blessures physiques.
Des blessures telles que l'échec, le rejet ou la solitude,
et elles peuvent empirer si nous les ignorons.
Elles peuvent affecter notre vie de façons dramatiques.
Pourtant, même s'il y a des techniques scientifiquement prouvées
que nous pourrions utiliser
pour soigner ce genre de blessures psychologiques,
nous ne le faisons pas.
Cela ne nous traverse même pas l'esprit que nous devrions le faire.
« Tu te sens déprimé ? reprends-toi, c'est dans ta tête. »
Pouvez-vous imaginer dire cela à quelqu'un qui a une jambe cassée :
« Reprends-toi, c'est dans ta jambe » ?
(Rires)
Il est temps de combler l'écart entre notre santé physique et psychologique.
Il est temps de les considérer de façon plus égale.
Plus comme des jumeaux.
En parlant de jumeaux, mon frère est également psychologue.
Donc il n'est pas non plus un vrai médecin.
(Rires)
Nous n'avons cependant pas étudié ensemble.
En fait, la chose la plus difficile que j'ai faite dans ma vie
a été de déménager de l'autre côté de l'Atlantique, à New York,
pour obtenir mon doctorat en psychologie.
Nous avons alors été séparés pour la première fois de notre vie
et la séparation a été brutale pour nous deux.
Mais alors qu'il demeurait entouré par la famille et des amis,
j'étais seul dans un nouveau pays.
Nous nous manquions terriblement
mais les appels internationaux étaient terriblement chers à l'époque
et nous ne pouvions nous permettre de parler que cinq minutes par semaine.
Quand notre anniversaire est arrivé,
le premier que nous n'allions pas passer ensemble,
nous avons décidé de faire des folies
et cette semaine-là, nous allions nous appeler 10 minutes.
J'ai passé la matinée à faire les cent pas dans ma chambre,
attendant qu'il appelle,
attendant
et attendant,
mais le téléphone n'a pas sonné.
Étant donné le décalage horaire,
j'ai supposé qu'il était sorti avec des amis et appellerait plus tard.
A l'époque, il n'y avait pas de téléphones portables.
Mais il n'a pas appelé.
Et j'ai commencé à réaliser qu'après avoir été absent plus de 10 mois,
je ne lui manquais plus comme il me manquait.
Je savais qu'il appellerait le lendemain matin,
mais cette nuit-là a été l'une des plus tristes et longues de ma vie.
Je me suis réveillé le lendemain matin,
j'ai jeté un œil au téléphone
et j'ai réalisé que je l'avais décroché
la veille en faisant les cent pas.
Je suis sorti du lit,
j'ai replacé le combiné
et il a sonné une seconde plus tard :
c'était mon frère et il était furieux.
(Rires)
Cela a également été la nuit la plus triste et longue de sa vie.
J'ai essayé d'expliquer ce qu'il s'était passé mais il a dit :
« Je ne comprends pas, si tu as vu que je ne t'appelais pas,
pourquoi n'as-tu pas décroché le téléphone pour m'appeler ? »
Il avait raison.
Pourquoi ne l'avais-je pas appelé ?
A l'époque, je n'avais pas de réponse
mais j'en ai une aujourd'hui et elle est simple :
la solitude.
La solitude occasionne une blessure psychologique profonde.
Une qui altère nos perceptions
et embrouille notre réflexion.
Elle nous fait croire
que ceux qui nous entourent nous aiment bien moins qu'en réalité.
Elle nous fait avoir peur de tendre la main :
pourquoi s'exposer au rejet et au chagrin
quand votre cœur souffre déjà plus que vous ne pouvez le supporter ?
A l'époque, j'étais en proie à une réelle solitude,
mais j'étais entouré de gens toute la journée
alors cela ne m'a jamais traversé l'esprit.
Mais la solitude est purement définie de façon subjective.
Elle dépend uniquement de si vous vous sentez
émotionnellement ou socialement déconnecté de ceux qui vous entourent.
Et c'était mon cas.
Beaucoup de recherche a été effectuée sur la solitude
et c'est horrifiant.
La solitude ne fait pas que vous rendre malheureux,
elle vous tue.
Je ne plaisante pas.
La solitude chronique accroît vos risques de mort précoce de 14%.
14%.
La solitude entraîne une tension élevée, un cholestérol élevé,
elle muselle même le fonctionnement de votre système immunitaire,
vous rendant vulnérable à tous types d'affections et de maladies.
En fait, les scientifiques ont conclu
que la solitude chronique représente un risque aussi important
pour votre santé à long terme et votre longévité que le tabagisme.
Les paquets de cigarettes ont des avertissements disant :
« Ceci pourrait vous tuer. »
Mais ce n'est pas le cas de la solitude.
C'est pourquoi il est si important
que nous priorisions notre santé psychologique,
que nous pratiquions l'hygiène émotionnelle,
car vous ne pouvez pas soigner une blessure psychologique
si vous ne savez même pas que vous êtes blessé.
[Faites attention à la douleur émotionnelle]
La solitude n'est pas la seule blessure psychologique
qui altère nos perceptions et nous trompe.
[L'échec]
L'échec en fait de même.
Un jour, j'ai visité une garderie
où j'ai vu trois jeunes enfants jouer avec des jouets identiques.
Vous deviez faire glisser le bouton rouge et un chien mignon sortait.
Une petite fille a essayé de tirer sur le bouton violet, puis de le pousser,
puis elle s'est assise et a regardé la boîte,
la lèvre inférieure tremblante.
Le petit garçon à côté d'elle a regardé cela se produire,
s'est tourné vers sa boîte et a éclaté en sanglots
sans même la toucher.
Pendant ce temps, une autre petite fille a essayé tout ce à quoi elle pensait
jusqu'à faire glisser le bouton rouge,
le chien mignon est sorti et elle a poussé un cri de joie.
Trois jeunes enfants avec des jouets identiques
mais des réactions très différentes face à l'échec.
Les deux premiers enfants étaient tout à fait capables
de faire glisser le bouton rouge.
La seule chose qui les a empêchés de réussir,
c'est que leur esprit les a amenés à croire qu'ils ne le pouvaient pas.
Les adultes sont également constamment dupés de cette façon.
Nous avons tous par défaut un jeu de sentiments et de croyances
qui est provoqué quand nous rencontrons des frustrations et des revers.
Avez-vous conscience de comment votre esprit réagit face à l'échec ?
Vous le devez,
car si votre esprit essaye de vous convaincre
que vous êtes incapable de quelque chose
et vous le croyez,
alors comme ces deux jeunes enfants, vous vous sentirez impuissant
et vous arrêterez d'essayer trop tôt ou n'essayerez pas du tout.
Vous serez alors encore plus convaincu de ne pas pouvoir réussir.
C'est pourquoi tant de gens opèrent en deçà de leur potentiel,
car quelque part en chemin,
parfois un seul échec les a convaincus qu'ils ne pouvaient pas réussir
et ils le croient.
Une fois que nous sommes convaincus de quelque chose,
il est très difficile de changer d'avis.
J'ai appris cette leçon à mes dépens.
Quand j'étais adolescent, avec mon frère,
nous étions en voiture avec des amis sur une route sombre, de nuit,
quand la police nous a arrêtés.
Il y avait eu un cambriolage dans le coin, ils cherchaient des suspects.
L'agent s'est approché de la voiture
et a éclairé le conducteur avec sa lampe de poche,
puis mon frère à l'avant, puis moi.
Puis il a ouvert grand les yeux et il a dit :
« J'ai déjà vu votre visage, mais où ? »
(Rires)
Et j'ai dit : « Sur le siège passager. »
(Rires)
Mais pour lui, cela n'avait aucun sens.
Il pensait donc que j'étais sous l'emprise de la drogue.
(Rires)
Alors il m'a sorti de la voiture, il m'a fouillé,
il m'a fait marcher jusqu'à la voiture de police
et seulement une fois qu'il avait vérifié que je n'avais pas de casier,
j'ai pu lui montrer que j'avais un jumeau sur le siège passager.
Mais même alors que nous partions, on voyait sur son visage
qu'il était convaincu que je m'en tirais à bon compte.
Il est difficile de changer d'avis une fois que nous sommes convaincus.
Il est tout à fait naturel de se sentir démoralisé ou vaincu après un échec,
mais vous ne pouvez pas vous permettre
d'être convaincu que vous ne pouvez pas réussir.
Vous devez combattre le sentiment d'impuissance.
Vous devez prendre le contrôle de la situation
et vous devez interrompre ce genre de cercle vicieux avant qu'il ne commence.
[Arrêtez les saignements émotionnels]
Notre esprit et nos sentiments
ne sont pas les amis fiables que nous pensions qu'ils étaient.
Ce sont plutôt des amis à l'humeur particulièrement changeante
qui peuvent être encourageants un moment et très déplaisants le suivant.
J'ai travaillé avec une femme
qui, après 20 ans de mariage et un divorce épouvantable,
était enfin prête pour son premier rencard.
Elle avait rencontré le type en ligne, il semblait très gentil et accompli
et surtout, il semblait être très intéressé par elle.
Elle était très enthousiaste, elle a acheté une nouvelle robe
et ils se sont rencontrés pour un verre dans un bar luxueux de New York.
Dix minutes après le début du rencard, l'homme s'est levé et a dit :
« Je ne suis pas intéressé » et est parti.
[Le rejet]
Le rejet est extrêmement douloureux.
La femme était si blessée qu'elle était paralysée.
Tout ce qu'elle a pu faire a été d'appeler une amie.
Et voici ce que l'amie a dit : « A quoi t'attendais-tu ?
Tu as des hanches larges, tu n'as rien d'intéressant à dire,
pourquoi un homme beau et accompli comme lui
sortirait avec une nulle comme toi ? »
Choquant, n'est-ce pas, que cette amie puisse être si cruelle ?
Mais ce serait bien moins choquant
si je vous disais que ce n'était pas l'amie qui a dit cela.
C'est ce que la femme s'est dit à elle-même.
C'est quelque chose que nous faisons tous,
en particulier après avoir été rejeté.
Nous commençons tous à réfléchir à nos erreurs et à nos défauts,
à ce que nous aimerions être ou ne pas être,
nous nous insultons,
peut-être pas si violemment, mais nous le faisons tous.
C'est intéressant que nous le faisions,
car notre estime de nous-même est déjà blessée.
Pourquoi voudrions-nous lui porter encore plus atteinte ?
Nous n'empirerions pas une blessure physique exprès.
Après vous être coupé, vous ne décideriez pas :
« Je vais prendre un couteau et voir si je peux la rendre plus profonde. »
Mais nous faisons constamment cela avec les blessures psychologiques.
Pourquoi ?
A cause d'une mauvaise hygiène émotionnelle.
Car nous ne priorisons pas notre santé psychologique.
Nous savons de dizaines d'études
que quand votre estime de vous est plus faible,
vous êtes plus vulnérable au stress et à l'anxiété,
que les échecs et les rejets font plus mal
et qu'il vous faut plus de temps pour vous en remettre.
Quand vous êtes rejeté, la première chose que vous devriez faire,
c'est de raviver votre estime de vous,
pas de rejoindre Fight Club et de la réduire en bouillie.
Quand vous souffrez émotionnellement,
ayez autant de compassion envers vous-même
que vous en attendriez de la part d'un très bon ami.
[Protégez votre estime de vous]
Nous devons détecter nos habitudes psychologiques malsaines et les changer.
L'une des plus malsaines et courantes est la rumination.
Ruminer, c'est remâcher.
C'est quand votre patron vous crie dessus,
que votre professeur vous fait vous sentir idiot en cours
ou que vous avez une grosse dispute avec un ami
et que vous ne pouvez pas arrêter
de vous repasser la scène durant des jours,
parfois pendant des semaines.
Ruminer ainsi des événements pénibles
peut facilement devenir une habitude, et une habitude très coûteuse,
car en passant tant de temps
focalisé sur des pensées pénibles et négatives,
vous vous exposez à un risque important
de développer une dépression clinique, de l'alcoolisme, des troubles alimentaires
et même une maladie cardiovasculaire.
Le problème est que l'envie de ruminer peut sembler très forte, très importante,
c'est donc une habitude qu'il est difficile d'arrêter.
Je le sais pertinemment,
car il y a un peu plus d'un an, j'ai moi-même développé cette habitude.
On a diagnostiqué à mon frère jumeau un lymphome non hodgkinien de stade III.
Son cancer était extrêmement agressif,
il avait des tumeurs visibles sur tout le corps.
Il a dû commencer une chimiothérapie agressive.
Je ne pouvais pas arrêter de penser à ce qu'il traversait,
je ne pouvais pas arrêter de penser à combien il souffrait,
même s'il ne s'est jamais plaint, pas une seule fois.
Il avait cette mentalité incroyablement positive.
Sa santé psychologique était remarquable.
J'étais physiquement en bonne santé,
mais psychologiquement, j'étais dans un sale état.
Mais je savais quoi faire.
Les études nous disent que même une distraction de deux minutes
suffit à se défaire de l'envie de ruminer.
A chaque fois que j'avais une pensée inquiétante, pénible, négative,
je me forçais à me concentrer sur autre chose
jusqu'à ce que l'envie passe.
En l'espace d'une semaine, ma perspective a complètement changé
et je suis devenu plus positif et plus optimiste.
[Luttez contre les pensées négatives]
Neuf semaines après le début de sa chimiothérapie,
mon frère a passé une tomodensitométrie
et j'étais à ses côtés quand il a obtenu les résultats.
Toutes les tumeurs avaient disparu.
Il lui restait encore trois séances de chimiothérapie,
mais nous savions qu'il s'en remettrait.
Cette photo a été prise il y a deux semaines.
En prenant des mesures quand vous vous sentez seul,
en changeant votre réponse face à l'échec,
en protégeant votre estime de vous,
en luttant contre les pensées négatives,
vous n'allez pas seulement guérir vos blessures psychologiques,
vous allez développer de la résilience émotionnelle,
vous allez vous épanouir.
Il y a 100 ans, les gens ont commencé à pratiquer l'hygiène personnelle
et l'espérance de vie a augmenté de plus de 50%
en l'espace de quelques décennies.
Je crois que notre qualité de vie pourrait augmenter aussi considérablement
si nous commencions tous à pratiquer l'hygiène émotionnelle.
Pouvez-vous imaginer à quoi le monde ressemblerait
si tout le monde était en meilleure forme psychologique,
s'il y avait moins de solitude et moins de dépression,
si les gens savaient surmonter l'échec,
s'ils se sentaient mieux dans leur peau et plus capables,
s'ils étaient plus heureux et plus épanouis ?
Je le peux, car c'est le monde dans lequel je veux vivre
et c'est également le monde dans lequel mon frère veut vivre.
Si vous vous informez et changez quelques simples habitudes,
c'est le monde dans lequel nous pouvons tous vivre.
Merci beaucoup.
(Applaudissements)
אני גדלתי עם אח תאום זהה,
שהיה אח אוהב מאוד.
עכשיו, דבר אחד על להיות תאום הוא שזה עושה אותך מומחה
בזיהוי העדפות.
אם העוגייה שלו הייתה גדולה במעט מהעוגייה שלי, היו לי שאלות.
וברור שאני לא רעבתי.
(צחוק)
כשהפכתי לפסיכולוג,
התחלתי להבחין בהעדפות מסוגים שונים.
וזה כמה הרבה יותר אנחנו מעריכים את הגוף מאשר את המוח
ביליתי תשע שנים באוניברסיטה בכדי להרוויח את הדוקטורט שלי בפסיכולוגיה,
ואני לא יכול לאמר לכם כמה אנשים הסתכלו על כרטיס הביקור שלי ואמרו,
"הו, פסיכולוג, אז לא רופא אמיתי."
כאילו שזה צריך להיות כתוב כך בכרטיס הביקור שלי.
(צחוק)
את ההעדפה הזאת שאנו נותנים לגוף על פני הנפש,
אני רואה בכל מקום.
לאחרונה הייתי בבית של חברים,
ובן החמש שלהם התכונן לשינה.
הוא עמד על שרפרף ליד הכיור מצחצח את שיניו,
כשהוא החליק, ושרט את רגלו על השרפרף כשנפל.
הוא בכה לדקה, אבל אז הוא מיד עלה שוב,
עלה על השרפרף והושיט ידו לקופסת פלסטרים
בכדי להניח אחד על החתך שלו.
עכשיו, הילד הזה בקושי יודע לקשור את שרוכי הנעליים שלו,
אבל הוא ידע שצריך לכסות את החתך, כדי שהוא לא יזדהם,
ושאתם חייבים לדאוג לשיניים שלכם על ידי צחצוח פעמיים ביום.
כולנו יודעים איך לשמור על בריאות גופנו
וכיצד לתרגל היגיינה דנטלית, נכון?
אנחנו יודעים זאת מאז שהיינו בני חמש.
אבל מה אנו יודעים על תחזוקת בריאותנו הרגשית?
ובכן, כלום.
מה אנחנו מלמדים את ילדינו על היגיינה רגשית?
כלום.
איך זה שאנו מבלים יותר זמן
בטיפול בשיניים שלנו מאשר בשכל שלנו?
איך זה שבריאותנו הפיזית כל כך הרבה יותר חשובה לנו
מאשר בריאותנו הרגשית?
אתם יודעים שאנחנו חווים פציעות פסיכולוגיות
אפילו לעיתים קרובות יותר מאשר פציעות פיזיות.
פציעות כמו כשלון או דחייה, או בדידות,
והן יכולות אפילו להחמיר אם אנחנו מתעלמים מהן.
והן יכולות להשפיע על חיינו בצורה דרמטית.
ועדיין, אפילו שישנן דרכים מוכחות מדעית
שאיתן אנחנו יכולים לטפל בסוגים כאלו של פציעות פסיכולוגיות, אנחנו לא.
זה אפילו לא עולה בדעתנו שאנחנו צריכים.
"הו, אתה מרגיש מדוכא, פשוט תנער את זה, זה הכל בראש שלך."
אתם יכולים לדמיין להגיד כזה דבר למישהו עם רגל שבורה,
"פשוט תלך את זה, זה הכל ברגל שלך."
(צחוק)
הגיע הזמן שנסגור את הפער בין הבריאות הפיזית והנפשית שלנו.
הגיע הזמן שנעשה אותן שוות יותר.
יותר כמו תאומות.
בעניין זה, גם אחי הוא פסיכולוג.
אז גם הוא לא רופא אמיתי.
(צחוק)
אם כי, לא למדנו יחד.
למעשה, הדבר הקשה ביותר שעשיתי בחיי
זה לעבור מעבר לאוקיינוס לניו יורק
בכדי לקבל את הדוקטורט שלי בפסיכולוגיה.
נפרדנו אז, לראשונה בחיינו,
וההפרדה הייתה אכזרית עבור שנינו.
אבל בזמן שהוא נשאר עם משפחה וחברים,
אני הייתי לבד בארץ חדשה.
התגעגענו מאוד אחד לשני,
אבל שיחות בינלאומיות היו בזמנו מאוד יקרות,
והרשנו לעצמנו לדבר רק למשך 5 דקות בשבוע.
כשהתקרב יום הולדתנו,
זו היתה הפעם הראשונה שלא בילינו בו יחדיו,
החלטנו לבזבז,
ובשבוע הזה דיברנו 10 דקות.
ביליתי את הבוקר בצעידה סביב החדר שלי,
בציפייה שהוא יתקשר,
וחיכיתי,
אבל הטלפון לא צלצל.
בהתחשב בהפרשי הזמנים, אני הנחתי
"אוקיי, הוא מבלה עם חברים, הוא יתקשר מאוחר יותר."
לא היו אז סלולריים.
אבל הוא לא.
והתחלתי להבין, לאחר שנעדרתי ליותר מעשרה חודשים,
הוא לא מתגעגע אלי כמו שאני אליו.
ואני ידעתי שהוא יתקשר בבוקר,
אבל הלילה ההוא היה אחד העצובים והארוכים בחיי.
התעוררתי בבוקר למחרת,
העפתי מבט בטלפון,
והבנתי בעטתי אותו מהוו
בזמן שהסתובבתי בחדר ביום שלפני.
נפלתי מהמיטה,
הנחתי את הטלפון חזרה על המקלט,
והוא צלצל שנייה אחר כך,
וזה היה אחי, ובחיי, הוא היה עצבני.
(צחוק)
זה היה הלילה העצוב והארוך בחייו גם כן.
ניסיתי להסביר מה קרה, אבל הוא אמר,
"אני לא מבין, אם ראית שאני לא מתקשר אליך,
למה לא הרמת את הטלפון והתקשרת אלי?"
הוא צדק.
למה לא התקשרתי אליו?
לא הייתה לי תשובה אז, אבל יש לי היום, וזאת תשובה פשוטה.
בדידות.
בדידות יוצרת פצע רגשי עמוק.
כזה שמעוות את התפיסה שלנו
ומבלבל את החשיבה שלנו,
זה גורם לנו להאמין
שלסובבים אותנו אכפת הרבה פחות ממה שהם בפועל.
זה גורם לנו באמת לפחד לבקש עזרה,
כי למה להציב עצמכם בפני דחייה וכאב לב,
כשלבכם כבר כואב יותר ממה שאתם יכולים לסבול?
הייתי אז בעובי הקורה של בדידות אמיתית,
אבל הייתי מוקף אנשים לאורך היום,
כך שזה לא עלה בדעתי.
אבל בדידות, מוגדרת אך ורק באופן סובייקטיבי.
זה תלוי אך ורק בשאלה האם אתם מרגישים
מנותקים מהסובבים אתכם מבחינה רגשית או חברתית.
ואני הרגשתי כך.
יש הרבה מחקרים על בדידות
וכולם מחרידים.
בדידות לא רק תעשה אתכם אומללים, היא תהרוג אתכם.
ואני לא צוחק.
בדידות כרונית מגדילה את סיכוייכם למוות מוקדם
ב 14 אחוז.
ארבע עשרה אחוזים.
בדידות גורמת ללחץ דם גבוה, כולסטרול גבוה,
היא אפילו מדכאת את תפקודה של המערכת החיסונית שלכם,
גורמת לכם להיות פגיעים לכל מיני מחלות ותחלואים.
למעשה, מדענים הגיעו למסקנה שבהתחשב בהכל,
בדידות כרוניות מציבה סיכון משמעותי
לבריאותכם ואריכות ימיכם לטווח הארוך כמו עישון סיגריות.
עכשיו, חפיסות של סיגריות מגיעות עם אזהרות האומרות, "זה יכול להרוג אתכם."
אבל בדידות לא.
וולכן זה כל כך חשוב
שנתעדף את בריאותנו הנפשית.
שנאמן את ההיגיינה הרגשית שלנו.
מפני שאתם לא יכולים לטפל בפצע רגשי
אם אתם לא מודעים לזה שאתם פצועים.
[שימו לב לכאב רגשי]
בדידות אינה הפצע הרגשי היחיד
שמעוותת את תפיסתנו ומטעה אותנו.
[כשלון]
כשלון גם עושה זאת.
פעם ביקרתי במעון יום שבו ראיתי שלושה פעוטות
משחקים עם צעצועי פלסטיק זהים.
הייתם צריכים להחליק את הכפתור האדום, וכלבלב חמוד היה צץ.
ילדה קטנה אחת ניסתה למשוך את הכפתור הסגול, ואז לדחוף אותו,
ואז היא פשוט התיישבה והסתכלה על הקופסה
עם השפה התחתונה שלה רועדת.
הילד הקטן לידה, צפה בזה קורה,
ואז פנה לקופסה שלו, ופרץ בבכי
מבלי אפילו לגעת בה.
בינתיים, ילדה קטנה אחרת ניסתה כל מה שיכלה לחשוב עליו
עד שהיא החליקה את הכפתור האדום,
הכלבלב החמוד צץ, והיא צרחה משמחה.
אז שלושה פעוטות עם צעצועי פלסטיק זהים
אבל עם תגובות מאוד שונות לכשלון.
שני הפעוטות הראשונים היו מסוגלים לחלוטין להזיז את הכפתור האדום.
הדבר היחיד שמנע מהם להצליח
זה המוח שלהם שגרם להם להאמין שהם לא יכולים.
עכשיו, מבוגרים גם מסתבכים בדרך כזו כל הזמן.
למעשה לכולנו יש סט רגשות ואמונות
שמופעל בכל פעם שאנו נתקלים בתסכולים וכישלונות.
האם אתם מודעים לאיך המוח שלכם מגיב לכשלון?
אתם אמורים לדעת.
מפני שאם המוח שלכם מנסה לשכנע אתכם
שאתם לא מסוגלים לעשות משהו
ואתם מאמינים בזה,
אז כמו שני הפעוטות ההם, אתם תתחילו להרגיש חסרי אונים,
ותפסיקו לנסות מוקדם מידי או שאפילו לא תנסו כלל.
ואז תהיו אפילו יותר משוכנעים שלא תצליחו.
אתם מבנים, בגלל זה כל כך הרבה אנשים
מתפקדים בפועל מתחת לפוטנציאל שלהם.
מפני שהיכן שהוא לאורך הדרך, לפעמים כשלון בודד
משכנע אותם שהם לא יכולים להצליח,
והם מאמינים לזה.
ברגע שאנחנו משתכנעים ממשהו,
זה מאוד קשה לשנות את דעתנו.
למדתי את השיעור הזה בדרך הקשה.
כשהייתי מתבגר יחד עם אחי.
נסענו עם חברים בלילה בכביש חשוך,
כשניידת משטרה עצרה אותנו.
היה שוד באזור והם חיפשו חשודים.
השוטר התקרב לרכב,
והוא האיר עם הפנס על הנהג.
ואז על אחי בכסא הקידמי, ואז עלי.
ועיניו נפקחו לרווחה, והוא אמר,
"איפה ראיתי את פניך בעבר?"
(צחוק)
ואמרתי, "בכיסא הקידמי."
(צחוק)
אבל זה לא היה הגיוני לו.
אז עכשיו הוא חשב שאני על סמים.
(צחוק)
אז הוא גורר אותי מחוץ למכונית, הוא מחפש עלי,
הוא מצעיד אותי לניידת המשטרה,
ורק כאשר הוא מוודא שאין לי עבר פלילי,
יכולתי להראות לו שיש לי אח תאום במושב הקידמי.
אבל גם כשנסענו משם, יכולתם לראות במבט על פניו,
הוא היה משוכנע שהצלחתי להתחמק עם משהו.
את המוח שלנו קשה לשנות אחרי שאנחנו משתכנעים.
כך שזה עשוי להיות מאוד טבעי להרגיש מיואשים ומובסים לאחר שנכשלתם.
אבל אתם לא יכולים להרשות לעצמכם להשתכנע שאתם לא מסוגלים להצליח.
אתם צריכים להלחם בתחושות חוסר האונים.
אתם צריכים להשיג שליטה על המצב,
ואתם צריכים לשבור את המעגל השלילי הזה לפני שהוא מתחיל.
[הפסיקו דימום רגשי]
המוח שלנו והרגשות שלנו,
הם לא החברים המהימנים שחשבנו שהם.
הם יותר כמו חברים ממש מצוברחים,
שיכולים להיות לגמרי תומכים דקה אחת, ובאמת לא נעימים, ברגע אחריו.
פעם עבדתי עם האישה הזאת
שאחרי 20 שנות נישואין וגרושין ממש מכוערים,
היתה לבסוף מוכנה לפגישה הראשונה שלה.
היא פגשה את הבחור הזה ברשת, הוא עשה רושם של גבר נחמד ומצליח,
והכי חשוב, נראה שהוא ממש בעניין שלה.
אז היא מאוד התרגשה, והיא קנתה שמלה חדשה,
והם נפגשו למשקה בבר באזור יוקרתי בניו יורק.
עשר דקות לתוך הפגישה, הגבר נעמד ואומר,
"אני לא מעוניין", ויוצא.
[דחייה]
דחייה היא מאוד כואבת.
האישה כל כך נפגעה, שהיא לא יכלה לזוז.
כל שיכלה לעשות זה להתקשר לחברה.
והנה מה שהחברה אמרה, "ובכן, למה את מצפה,
"יש לך ירכיים גדולות, אין לך דבר מעניין להגיד,
למה שגבר יפה ומצליח כמוהו
ירצה לצאת עם לוזרית כמוך?"
מזעזע, נכון, שחברה יכולה להיות כל כך אכזרית.
אבל זה היה הרבה פחות מזעזע
אם הייתי אומר לכם שזו לא החברה שאמרה את זה.
זה מה שהאישה אמרה לעצמה.
וזה משהו שכולנו עושים.
במיוחד לאחר דחייה.
כולנו מתחילים לחשוב על כל הבעיות שלנו וכל חסרונותינו
מה היינו רוצים להיות, מה רצינו לא להיות,
אנחנו מכנים עצמנו בשמות.
אולי לא באותה חומרה, אבל כולנו עושים זאת.
זה מעניין שאנחנו עושים זאת, מפני שההערכה העצמית שלנו כבר פגועה.
למה שנרצה לפגוע בה יותר?
אנחנו לא היינו מחמירים את הפגיעה הפיזית בכוונה.
לא הייתם חותכים את ידכם ומחליטים,
"הו, אני יודע, אני אקח סכין ואבדוק כמה אני יכול להעמיק את החתך."
אבל אנחנו עושים זאת עם פגיעות רגשיות כל הזמן.
למה? בגלל היגיינה רגשית גרועה.
מפני שאנחנו לא מתעדפים את בריאותנו הרגשית.
אנחנו יודעים מעשרות מחקרים,
שכאשר הביטחון העצמי שלכם ירוד,
אתם יותר רגישים ללחץ וחרדה,
הכשלון והדחייה יכאיבו יותר,
ולוקח זמן רב יותר להתאושש מהם.
אז כשאתם נדחים, הדבר הראשון שאתם צריכים לעשות
הוא להחיות את ההערכה העצמית שלכם,
לא להצטרף למועדון קרב ולכתוש אותו.
כשאתם בכאב רגשי,
טפלו בעצמכם באותה חמלה
שהייתם מצפים מחבר טוב באמת.
[הגנו על ההערכה העצמית שלכם]
אנחנו צריכים לתפוס את ההרגלים הפסיכולוגים החולים שלנו ולשנותם.
אחד מהחולים ביותר והכי נפוצים נקרא הרהור.
להרהר, משמע ללעוס.
זה כאשר הבוס צועק עליכם,
או שהפרופסור גורם לכם להרגיש טיפשים בכיתה,
או שיש לכם ריב גדול עם חבר,
ואתם פשוט לא מצליחים להפסיק לשחזר את הארוע בראשכם במשך ימים,
לפעמים במשך שבועות ארוכים.
עכשיו הרהור בארועים מטרידים בדרך זו
יכול בקלות להפוך להרגל, והוא מאוד יקר.
מפני שבבזבוז כל כך הרבה זמן
בהתמקדות במחשבות מטרידות ושליליות,
אתם למעשה שמים עצמכם בסיכון משמעותי לפיתוח
דיכאון קליני, אלכוהוליזם,
הפרעות אכילה ואפילו מחלות לב.
הבעיה הינה, הדחף להרהר
יכול להיות מאוד חזק, מאוד חשוב, כך שזה הרגל שקשה מאוד להפסיק.
אני יודע זאת בוודאות.
מפני שלפני פחות משנה, פיתחתי את ההרגל בעצמי.
אתם מבינים, אחי התאום אובחן
עם לימפומה שלב 3.
הסרטן שלו היה מאוד אגרסיבי,
היו לו גידולים בכל חלקי הגוף.
והוא נאלץ להתחיל סדרת כימותרפייה קשה.
ולא יכולתי להפסיק לחשוב על מה שהוא עובר,
לא יכולתי להפסיק לחשוב על כמה הוא סובל.
אפילו שהוא מעולם לא התלונן, אפילו לא פעם אחת.
היתה לו גישה חיובית מדהימה.
הבריאות הפסיכולוגית שלו היתה מדהימה.
אני הייתי פיזית בריא, אבל פסיכולוגית הייתי בבלאגן.
אבל ידעתי מה לעשות.
מחקרים אומרים לנו שאפילו שתי דקות של הסחת דעת
מספיקות בכדי לשבור את הדחף להרהר באותו הרגע.
וכך בכל פעם שהייתה לי מחשבה מדאיגה, מטרידה, שלילית,
הכרחתי את עצמי להתמקד במשהו אחר עד אשר הדחף עבר.
ותוך שבוע, כל ראיית העולם שלי השתנתה,
והפכה לחיובית ומלאת תקווה.
[הלחמו במחשבות שליליות]
תשעה שבועות לאחר שהתחיל כימותרפיה, עבר אחי סריקה ממוחשבת,
ואני הייתי לידו כשהוא קיבל את התוצאות.
כל הגידולים נעלמו.
עדיין היו לו שלושה סבבים של כימותרפייה לעבור.
אבל ידענו שהוא יחלים.
התמונה הזאת צולמה לפני שבועיים.
על ידי נקיטת פעולה כשאתם בודדים,
על ידי שינוי התגובה שלכם לכישלון,
על ידי הגנה על ההערכה העצמית שלכם,
על ידי הלחמות במחשבות שליליות,
אתם לא רק תבריאו את הפצעים הפסיכולוגיים שלכם,
תוכלו לבנות חוסן נפשי, תוכלו לשגשג.
לפני מאה שנה, אנשים התחילו לתרגל היגיינה אישית.
ותוחלת החיים עלתה בלמעלה מחמישים אחוזים
בתוך עשרות שנים בלבד.
אני מאמין שאיכות חיינו יכולה לעלות בצורה דרמטית לא פחות
אם נתחיל להתאמן על היגיינה רגשית.
אתם יכולים לדמיין, איך העולם יראה.
אם כולם יהיו בריאים פסיכולוגית?
אם היתה פחות בדידות, ופחות דיכאון?
אם אנשים היו יודעים איך להתגבר על כישלון?
אם הם היו חשים טוב יותר לגבי עצמם, ויותר מועצמים?
אם הם היו שמחים יותר, ויותר ממומשים?
אני יכול, מפני שזה העולם שאני רוצה לחיות בו,
וזה העולם שגם אחי רוצה לחיות בו.
אם רק תהיו מעודכנים, ותשנו כמה הרגלים פשוטים,
ובכן זה העולם שכולנו יכולים לחיות בו.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)
僕は一卵性の 双子で
愛情深い兄と 共に育ちました
双子として生まれた人の 特徴の１つは
えこひいきを見つける 名人であることです
兄のクッキーがちょっとでも 自分のより大きいと 疑問を呈しました
飢死しそうだった訳では 全くないですけどね
（笑）
心理学者になると
また別のえこひいきに 気づくようになりました
僕達が心よりも遥かに 身体に価値を置くことです
僕は心理学の博士号を取るために ９年間大学に通いましたが
僕の名刺を見た多くの人に こう言われたことは数知れません
「心理学者か 本物の医者じゃないんだ」
まるで名刺に そう書いてあるかのようにです
（笑）
心より身体をひいきするのは
至るところで見られます
最近 友達の家にいた時
５歳の子供が 寝支度をしていました
洗面台の所でスツールに乗り 歯磨きをしていたところ
すべって落ち 脚をすりむいてしまいました
彼は少し泣きましたが その後 立ち上がり
スツールにまた乗って バンドエイドの箱を出し
１つ傷に貼りました
まだ靴紐も結べないほど 幼い子供でも
傷口を保護する必要性を知っていました 感染症にかからないようにです
また歯のケアも１日に２回必要です
僕達は皆 身体の健康を管理したり
歯の衛生を保つ方法を 知っています よね？
僕達は５歳の頃から それを知っています
でも心の健康管理については 何か知っているでしょうか？
全く知りません
僕達は感情の「衛生」について 子供に何か教えているでしょうか？
全く何も
どうして僕達は 歯のケアには時間を費やすのに
心のためには そうしないのでしょうか
なぜ身体の健康を こんなに重視するのに
心の健康には そうしないのでしょうか？
僕達の心は
身体よりも頻繁に傷つくのに
例えば失敗とか 拒絶されるとか 孤独とかです
そういった傷つきは 無視すると悪化する場合があり
僕達の人生に劇的な影響を 与えることがあります
科学的に証明された 技法を使って
この類の心の傷を手当てできるにも かかわらず そうしません
そうすべきだと 思いさえしません
「ああ 落ち込んでるの？ 気にするな そんなの気の持ちようさ」
脚を骨折した人に そんなこと言いますか？
「ああ 歩いてみろよ そんなの脚の持ちようさ」
（笑）
今こそ健康に関する 身体と心の ギャップを狭める時です
より平等に それらを扱う時です
双子のようにね
双子と言えば 兄も心理学者なんです
つまり彼も 本物の医者じゃありません
（笑）
一緒に研究していた訳では ないんですけどね
実際 これまでの人生で 最もハードだったのは
大西洋を渡って ニューヨークに引っ越したことです
心理学の博士号を 取るためです
僕達は生まれて初めて 離れ離れになり
これは双方にとって 苦難でした
しかし兄はそのまま 家族や友達といるのに対し
僕は新しい国に １人でした
お互いひどく 恋しかったのですが
国際電話は当時 非常に高額で
１週間に５分しか 話せませんでした
誕生日が 近づいてきました
僕達が別々に過ごす 初めての誕生日でした
その週は奮発して
10分間話すことにしました
その日の午前中 部屋を歩き回り
兄の電話を 待ちました
待っても
ベルは鳴りません
時差を考えて 僕はこう推測しました
「OK 友達と外出中なんだ 後で電話をくれるだろう」
当時は携帯電話なんて なかったんです
でも電話は ありませんでした
だんだん分かってきました 10か月も離れていたので
兄は僕とはちがって 相方がもう恋しくないんだと
昼までには電話がくると 思っていました
でもその晩は人生で 最も悲しく長い夜になりました
翌朝起きて
電話を見下ろし
気づいたんです 前日歩き回っている時に
受話器を 蹴飛ばしていたんだと
僕はベッドから 転がり出ました
受話器を元に戻すと
即座にベルが鳴りました
兄でした 怒りまくっていました
（笑）
彼にとってもその晩は 人生で最も悲しく長い夜だったのです
事情を説明しようとする僕に 彼は言いました
「理解できない 僕が電話をしないようなら
なんで自分からかけないんだ？」
もっともです
なんで電話しなかったんだろう？
当時は分かりませんでしたが 今なら答えられます 単純なことです―
孤独感です
孤独感は心に 深い傷を負わせます
人の知覚を歪め
考えを混乱させます
人から大事に されていないんだと
実際よりも強く 信じ込んでしまいます
人と関わるのが とても怖くなります
拒絶されたり 傷つけられたり しかねないからです
これ以上耐えられないほどの痛みを 心は既に抱えているんです
当時の僕は 真の孤独感に とらわれていました
いつも人に囲まれていて
孤独だなんて 思いつきもしなかったんですが
孤独感は純粋に 主観的に定義されるものです
孤独かどうかを決めるのは
感情的あるいは社会的な 人との繋がりの有無です
そして僕は それを失っていました
孤独感に関する研究は たくさんあり
どれも恐ろしい結果です
孤独感は人を悲しませるだけでなく 死に至らしめさえするのです
冗談ではないですよ
慢性的な孤独感は 早期死亡の可能性を
14%高めます
14%です
孤独感は高血圧や 高コレステロールを引き起こします
孤独感は免疫系の機能を 抑制さえします
あらゆる病気に 脆弱になるのです
実際 それらを総合して 科学者達はこう結論しています
慢性的な孤独感が
長期的健康と寿命に及ぼすリスクは 喫煙によるものと同程度である と
タバコの箱には警告文があります 「あなたを死に至らしめる可能性」
でも孤独感の場合は そうではありませんね
だからこそ 心の健康を
もっと大事に考えることが 重要なんです
感情の「衛生」を 心がけましょう
心の傷を 手当てしようにも
傷があること自体知らなければ やりようもありませんからね
［感情の痛みに注意を払おう］
孤独感だけが 心を傷つけ
知覚を歪め 誤った方向に 人を導く訳ではありません
［失敗］
失敗もそうです
以前 ある保育所を訪ねました ３人の子供が
同じ玩具で 遊んでいました
赤いボタンをスライドすると 可愛い子犬が飛び出す仕組みです
ある女の子は紫のボタンを 引いたり押したりしたかと思うと
後ずさりして 箱の方を見ました
下唇が 震えていました
彼女の隣にいた男の子が この様子を見ていました
そして自分の箱に 向き直ると
触ることもなく 泣き出しました
しばらくして 別の女の子が 思いつく限りの操作をやり尽くし
最後に赤いボタンを スライドしました
可愛い子犬が飛び出し 彼女は喜び一杯でした
同じ玩具を与えられた ３人の子供でしたが
失敗に対する反応は 非常に異なっていました
間違いなく最初の２人には 赤いボタンをスライドする能力はありました
成功を阻んだ 唯一の要因は
彼らの心が 自らに「できない」と 信じ込ませたことです
大人もまた同じトリックに 常にひっかかります
実際 欲求不満や行きづまりに遭遇するたびに
誰しも決まって抱くことになる 一定の感情や信念があります
失敗に対して自分の心が どう反応するか把握していますか？
知っておかねばなりませんよ
なぜなら もしあなたの心が
自分に能力がないと 信じ込ませようとして
あなたがそれを 信じてしまったら
さっきの２人の子供のように 無力感にとらわれて
すぐに挑戦をやめたり 試すことさえ しなくなるでしょうからね
そして成功なんて できやしないと もっと信じ込むようになるでしょう
だからこそ 非常に多くの人が
本来の実力を 発揮できないでいるのです
この道筋に従っていると たった１回の失敗だけでも
「成功なんてできないよ」 と説得され
そう信じ込むからです
一度何かを 信じ込むと
変更は非常に 難しいのです
僕はそれを つらい形で学びました
10代の時で 兄と一緒でした
友達と夜 暗い道を ドライブしていると
警官が 車を止めました
その地域で強盗があって 容疑者を捜索していたんです
警官は 車に近づき
懐中電灯で 運転者を照らしました
それから助手席にいた兄 そして僕をです
彼は目を見開いて 言いました
「お前の顔をどっかで見たぞ・・・」
（笑）
僕は言いました 「助手席でしょう」
（笑）
しかし全く 通じませんでした
僕がドラッグをやっていると 彼は思ったのです
（笑）
それで僕を車からひきずり出し ボディチェックをして
パトカーまで しょっ引いていきました
そして僕に前科がないことを ようやく確認したのです
助手席にいる双子の兄を 見せることもできたんですけどね
僕達が走り去る時でさえ 彼の表情には
僕が何か隠していると 確信していることが表れていました
心は変更が難しいんです 一度何かを信じ込んでしまうとね
ですから失敗すると意気消沈し 挫折感を覚えるのは至極当然です
しかし自分は成功できないと 信じ込んではいけません
無力感と 闘わねばなりません
状況をあなた自身が コントロールしなくてはなりません
そしてこの種の悪循環を まず断ち切らなくてはなりません
［感情の「出血」を止めよう］
心や感情は
自分が思うほど 信頼のおける友ではありません
彼らは実に気分屋で
強い心の支えになってくれるかと思えば 次の瞬間には 実に嫌な奴になります
僕は以前 こんな女性を担当しました
結婚して20年後 悲惨な離婚を経験し
ついにファースト・デートに こぎつけたのです
その男性とはオンラインで出会いました 彼は素敵で将来有望
最も重要なことに 彼女に首ったけのようでした
それで彼女は非常にワクワクして 新しい服も買って
ニューヨークの高級バーで 待ち合わせました
デート開始10分後 男性は立ち上がって言いました
「興味ないや」 そして去っていったのです
［拒絶］
拒絶は 極めて苦痛です
女性は非常に傷つき 動けず
ある友達に電話するのが やっとでした
その友達はこう言ったんです 「あのね 何を期待してるの？
あなたはお尻が大きいし 面白いことの１つも言えないじゃない
あんなにハンサムで 有望株の男性が
あなたみたいな負け犬と 付き合うと思う？」
ショックです 友達のくせにこんなひどいことを？
しかしこう言えば ショックはずっと小さくなるでしょう
これを言ったのは 友達じゃないんです
この女性が自分に向かって 言ったことです
これこそ僕達が皆 していることです
拒絶された後は 特にです
自分の失敗や欠点ばかり 考え始め
「どうだったらな」 「どうでなければよかったのに」
自分自身に 話しかけるのです
そんなにひどい物言いでないとしても 皆 こういうことをしています
面白いことに それは 自尊心が既に傷ついているからなんです
なぜ僕達はそれをもっと 傷つけようとするのでしょうか？
身体の傷なら わざと 悪化させはしないでしょう
腕を切って
「ああ 分かってるよ ナイフでどこまで深く切れるか 見てみるんだ」と言いはしないでしょう
しかし僕達は 心の傷に対しては 常にそんなことをしているのです
なぜかって？ 感情の「衛生」を おろそかにしているからです
僕達が心の健康を 優先して考えないからです
僕達は 何十もの研究から
自尊心が低いほど
ストレスや不安に 弱いことや
失敗や拒絶による傷も 深くなり
回復に時間がかかるのも 知っています
ですからあなたが拒絶されたら 一番にすべきことは
自尊心の回復です
映画みたいに 人を殴り倒すんじゃなくてね
苦しい気持ちの時には
親友がしてくれるのと同じように 自分を思いやりで癒してあげましょう
［自尊心を保護しよう］
不健康な心のクセを把握し それを変えねばなりません
最も不健康かつ 一般的なクセは 反すうです
反すうとは 何度も噛み続けることです
上司に 怒鳴られた時
教授に授業で 馬鹿にされた時
友達と大喧嘩をした時
その場面を何日も 頭の中で 繰り返さずにいられません
時には数週間です
こういった腹の立つ出来事の 反すうは
簡単にクセになり しかも その代償はとても大きいんです
非常に多くの時間が
腹立たしくて ネガティブな思考への 集中に使われ
自分を大きなリスクに さらすことになるからです
うつ病や アルコール依存症
摂食障害 はては心血管疾患まで
問題なのは 反すうの衝動が
非常に強く それを重要だと思い込んでしまうことです
僕はこれが事実だと 知っています
なぜなら１年ちょっと前 自分に このクセがあったからです
兄が非ホジキンリンパ腫の ステージ３と診断されたんです
彼の癌は 非常に攻撃的でした
体じゅうに 腫瘍が現れました
彼はつらい化学療法を 始めざるを得ませんでした
彼が何を経験しているか 考えずにいられませんでした
彼がいかに苦しんでいるか 考えずにいられませんでした
彼のほうは一度たりとも 不平を言いませんでしたけどね
信じられないほど ポジティブな態度でした
驚くほど 心理的に健康でした
僕は身体的には健康でしたが 心理的には滅茶苦茶でした
でも 何をしたらいいかは 分かっていました
研究によると たとえ２分間でも 気を紛らわすと良いんです
するとその瞬間は 反すうの衝動から解放されます
ですから不安や動揺 ネガティブな思考に おそわれた時はいつも
僕は衝動が去るまで 他の事に集中するようにしていました
１週間もしないうちに 物の見方が変わりました
もっとポジティブになり 希望をもてるようになりました
［ネガティブな思考と対決しよう］
化学療法を始めて９週間後 兄はCATスキャンを受けました
その結果を聞く時 僕は彼の傍らにいました
全ての腫瘍が なくなっていました
化学療法が あと３ラウンド必要でしたが
僕達は回復を 確信しました
この写真は ２週間前のものです
孤独な時 何か行動を 起こすことによって
失敗に対する反応を 変えることによって
自尊心を 保護することによって
ネガティブな思考と 対決することによって
あなたは心の傷を 癒せるだけでなく
感情の抵抗力を身につけ 成長できるのです
百年前 人々に 衛生意識が芽生えて
平均余命は 50%以上向上しました
ほんの数十年の 間にですよ
生活の質の 大幅な向上には
感情の「衛生」が必要だと 僕は確信しています
こんな世界を 想像できますか？
もしあらゆる人が 心理的に もっと健康になったら？
孤独や落ち込みを それほど感じないでいられたら？
失敗の克服法を 知ったら？
自分をもっと好きになり より自信を持つようになったら？
もっと幸せで 充実感を得られたら？
僕には想像できます それが僕の住みたい世界ですからね
兄が望んでいるのもそうです
皆さんが知識を得て 少しの簡単なクセを直すだけで
住みよい世界が 実現するでしょう
ありがとうございました
（拍手）
، من لەگەڵ برایەکی زۆر خۆشەویستمدا
. دوانەی لەیەکچووین و پێکەوە گەورەبووین
شتێک هەیە لە دوانەکاندا کە وات لێدەکات شارەزابیت
.وتێبینی هەموو جیاکاریەکان بکەیت
بۆ نمونە، ئەگەر بسکیتی براکەم تۆزێک لەوەی .من گەورەتربوایە، پرسیارم لا دروست ئەبوو
.ئەتووت مردووم لە برسا
(پێکەنین)
،کاتێک بوومە پزیشکی دەروونی
.درکم بە جۆرێکی تر لە جیاکاری کرد
ئەویش ئەوە بوو کە ئێمە زۆر زیاتر .گرنگی بە جەستە دەدەین وەک لە هزر
من ٩ ساڵم تەرخانکرد لە زانکۆ بۆ ،بەدەستهێنانی دکتۆراکەم لە دەروونناسیدا
باوەڕناکەن گەرپێتان بڵێم چەن کەس ،کە سەیری کارتی کارەکەم دەکەن
و دەڵێن: '' ئۆو تۆ دەروونناسی ".نەک دکتۆری ڕاستەقینە ،
.وەک ئەوەی لەسەر کارتەکەم وا نوسرابێت
(پێکەنین)
ئەم جیاکارییە کە زیاتر ،بایەخ بە جەستە دەدریت وەک لە فکر
.لە هەمووشووێنێک تێبینی دەکەم
،لەوماوەیەی پێشوو لە ماڵی هاوڕێیەک بووم
مناڵە ٥ ساڵەکەیان خۆی ئامادەدەکرد .بۆ نوستن
لەسەر تەپڵەکێک وەستابوو ،نزیک دەستشۆرەکە ددانی دەشوشت
.لەپڕ خزا لەسەر تەبڵەکەکەو قاچی ڕووشا
،کەمێک گریا، دوای ئەوە هەستایەوە
چووەوە سەر تەپڵەکەکە ودەستی درێژ کرد بۆ برین پێچێک
.بۆ ئەوەی بیدات لە برینەکەی
ئەو مناڵە نەیدەزانی ،قەیتانی پێڵاوەکانی دابخات
بەڵام ئەیزانی دەبێت برینێک بپێچرێت ،بۆ ئەوەی چاک بێتەوەو پیس نەبێت
.وە دەیزانی دەبێت ددانی بشوات رۆژی ٢جار
هەموو دەزانین چۆن پارێزگاری لە تەندروستی جەستەمان بکەین
،وە لە تەمەنی ٥ ساڵییەوە
دەزانین چۆن خاوێنی ددانەکانمان بپارێزین، وایە؟
بەڵام ئایا چی دەزانین لە بارەی پاراستنی تەندروستی دەروونیمانەوە؟
. هیچ شتێک
چی فێری مناڵەکانمان دەکەین لە بارەی تەندروستی هەست و سۆزەوە؟
.هیچ
چۆن دەبێت کاتی زیاتر تەرخان ئەکەین
بۆ گرنگی دان بە تەندروستی ددانەکانمان زیاتر لە هزرمان؟
بۆچی تەندروستی جەستەییمان لەلا گرنگترە
وەک لە تەندروستی دەروونیمان؟
ئەزانن، ئێمە زیاتر ئازاری دەروونی دەچێژین
.وەک لە ئازاری جەستەیی
،ئازار بەهۆی سەرنەکەوتن ،ڕەتکردنەوە، یاخود تەنیایی
دەکرێت بەرەو خراپترمان بەرن .گەر فەرامۆشیان بکەین
وە دەکرێت کاریگەری بەرچاویان . لەسەر ژیانمان هەبێت
لەگەڵ ئەوەی چەندین تەکنیکی زانستیی سەلمێنراو هەیە
کە دەتوانین بەکاریان بێنین بۆ ساڕێژکردنی . ئازارە دەروونیەکانمان، بەڵام گوێ نایەینێ
تەنانەت بە خەیاڵیشماندا نایەت . کە دەبێت چارەسەر وەرگرین
، کە دەڵێن '' ئا، هەست بە خەمۆکی ئەکەی؟ ''گوێی پێ مەدە ،هەمووی لە خەیاڵی خۆتایە
: ئەکرێت بە یەکێک کە قاچی شکاوە بڵێین
،هیچ نییە پیاسەیەکی لێبکە" " ! کێشەکە هەمووی لە قاچتایە
(پێکەنین)
پێویستە ئیتر ئەو بۆشاییە لە نێوان . تەندروستی جەستەیی و دەروونیماندا نەهێڵین
.پێوەستە ئیتر یەکسانیان بکەین
. وەک دووانەیەک
، من براکەشم دەروونناسە
، بەقسەی خەڵکی بێت .ئەویش دکتۆری ڕاستەقینە نییە
(پێکەنین)
.هەرچەندە پێکەوە نەمانخوێند
بەڵام لە ڕاستیدا قورسترین شت کە لە ژیانمدا کردبێتم
ڕۆیشتنم بوو لە ئەتلەنتیکەوە بۆ شاری نیویۆرک
بۆ ئەوەی دکتۆراکەم .لە دەرونناسیدا بەدەست بێنم
بۆ یەکەم جارلە ژیانمان لەگەڵ براکەم ،لە یەک دوورکەوتینەوە
ئەو دوورکەوتنەوەیەش .بۆهەردووکمان زۆر سەخت بوو
، کاتێک ئەو لەگەڵ خێزان و هاوڕێیانی مایەوە
.من تەنها بووم لە وڵاتێکی نوێ
،زۆر خراپ بیری یەکمان ئەکرد
ئەو کات تەلەفۆن کردن بۆ ،دەرەوەی وڵات زۆر گران بوو
تەنها دەمانتوانی پارەی پێنج خولەک . قسە کردن بدەین لە هەفتەیەکدا
،کاتێک ڕۆژی لەدایک بوونمان هات
، یەکەم جار بوو پێکەوە یادمان نەکردەوە
بڕیارمان دا کە پارەی زیاتر خەرجکەین
.و ئەو هەفتەیە بۆ ماوەی ١٠ خولەک قسە بکەین
بەیانی ئەو ڕۆژە بە مەراقەوە ،هاتوچۆم ئەکرد لەژورەکەم
،چاوەڕێی براکەم بووم پەیوەندی بکات
هەر چاوەڕێم کرد و
،چاوەڕێم کرد
.بەڵام تەلەفۆنەکە زەنگی لێنەیا
وتم ڕەنگە لەبەر جیاوازی ،کاتی نێوانمان بێت
،لەگەڵ هاوڕێیانیەتی لەدەرەوە دوایی پەیوەندی ئەکات
.ئەوکات مۆبایلیش نەبوو
.بەڵام هەر پەیوەندی نەکرد
دوای ئەوە وابیرمکردەوە بەهۆی ئەوەی ١٠ مانگە دوورم لێی
ئیتر براکەم بیرم ناکات وەک ئەوەی .من بیری ئەکەم
ئەمزانی کە بەیانی تەلەفۆن ئەکات
بەڵام ئەو شەوە خەمناکترین و .درێژترین شەوی ژیانم بوو
،بەیانی دوای ئەو شەوە لە خەو ڕابووم
،بەپەلە سەیری تەلەفۆنەکەم کرد
ئینجا زانیم دەسکی تەلەفۆنەکەم لابردووە
لەوکاتەی بە نیگەرانییەوە .هاتوچۆم کردووە رۆژی پێشتر
،یەکسەر لە جێگەکەم ڕاپەڕیم
،تەلەفۆنەکەم خستەوە جێی خۆی
،لەدوای چرکەیەک یەکسەر زەنگی لێیا
،کە سەیرم کرد براکەم بوو .لە داخا خۆی سەرخۆشکردبوو
(پێکەنین)
ئەو شەوە خەمناکترین و .درێژترین شەو بووە بۆ ئەویش
،هەوڵم دا بۆی ڕون بکەمەوە کە چی ڕویداوە ،بەڵام وتی
من تێناگەم، باشە وەکو وا بیرت کردەوە ،کە من تەلەفۆن ناکەم
ئەی تۆ بۆچی تەلەفۆنەکەت هەڵنەگرت و " " پەیوەندیت پێوە نەکردم؟
.ڕاستیشی ئەکرد
ئەی بۆچی من تەلەفۆنم بۆ ئەو نەکرد؟
هیچ وەڵامێکم پێ نەبوو بۆی . بەڵام ئێستا ئەزانم، وەڵامەکە ئاسانە
".تەنیایی "
تەنیایی برینی قوڵی دەروونیمان .بۆ دروست ئەکات
تێڕوانینمان ئەشێوێنێت
،و بیرکردنەوەمان تێک و پێک ئەیا
وامان لێدەکات بە جۆرێک بیربکەینەوە
،کە دەوروبەرمان کەمتر گرنگیمان پێدەدەن .بەڵام لە ڕاستیشدا وا نین
تەنیایی وامان لێدەکات بترسین ، لە پەیوەندی دروست کردن
چونکە وابیردەکەینەوە ،کە خۆی لە خۆیدا دڵمان زۆرشکاوە
ئیتر بۆچی خۆمان بخەینە بارودۆخێک کە ڕەتمان بکەنەوە و دڵمان بشکێنن ؟
من لەو سەردەمەدا لە ژێر ، کاریگەری تەنیاییدا بووم
،بەڵام چونکە دەوروبەرم قەرەباڵغ بوو
.بۆیە ئەوشتانەم بە مێشکا نەهاتووە
تەنیایی بە جۆرێکە کە پەیوەندی تەواوەتی . بە خودی کەسەکەوەیە
ئەکەوێتەوە سەر ئەوەی کە ئەگەرهەست بکەی
لە لایەنی سۆزداری و کۆمەڵایەتییەوە .دابڕاوی لە دەوروبەر
. من هەستم بەوە کرد
(توێژینەوەی زۆر هەیە لەسەر(تەنیایی
. هەمووشیان ترسێنەرن
،تەنیایی تەنها خەمبارت ناکات . بەڵکو دەتکوژێت
. ئەمە بە گاڵتە ناڵێم
کە تەنیایی درێژخایەن ئەگەری مردنی پێش وەختە زیاد دەکات
.بە ڕێژەی لە ٪١٤
! ٪١٤
تەنیایی دەبێتە هۆی بەرزی فشاری خوێن و ، بەرزی کۆلیسترۆل
تەنانەت کاری کۆئەندامی بەرگریشمان ، دادەمرکێنێتەوە
. دەتخاتە بەر مەترسی چەندەها دەرد و نەخۆشی
لە ڕاستیدا زاناکان گەیشتونەتە ئەو دەرەنجامەی
کە تەنیایی درێژ خایەن، بە قەدەر جگەرە کێشان مەترسی گەورەی هەیە
. لەسەر تەندروستی و تەمەندرێژی
پاکەتی جگەرە لەسەری نوسراوە " .جگەرە دەتکوژێت"
. بەڵام تەنیایی ئاگادارکردنەوەی نییە
لەبەر ئەم هۆکارانەیە کە زۆر گرنگە
تەندروستی دەرونیمان . بخەینە پێش هەمووشتێکەوە
لەگەڵ گرنگی دانمان . بە تەندروستی هەست وسۆزمان
چونکە ناتوانی برینێکی دەروونی ، ساڕێژ بکەیت
.ئەگەر درک بەوە نەکەیت کە برینداریت
[ئاگاداری ئازاری هەست وسۆزت بە]
تەنیایی تەنها برینی دەروونی نییە
کە تێڕوانینەکانمان دەشێوێنێت و .فریومان دەکات
شکست) یش)
. هەمان کاریگەری هەیە
جارێکیان سەردانی سەنتەرێکی چاودێری مناڵانم کردو ٣ مناڵم بینی
یارییان بە ٣ بۆکسی پلاستیکی . وەکو یەک دەکرد
،کە دەبوو دەست داگریتە سەر دوگمەیەکی سوور .توتکەیەکی جوان سەری لێوە دەرئەهێنا
کچێکیان هەوڵیدا دوگمە مۆرەکە ، دەرهێنێت و دوایی بیخاتەوە جێی خۆی
دوایی لێی چوە دواوەو سەیری بۆکسەکەی کرد و
. بە خەمباری لچی کرد
، کوڕەکەی تەنیشتی کە ئەمەی بینی
سەیرێکی بۆکسەکەی کردو دەستی کرد بە گریان
.بەبێ ئەوەی تەنانەت دەستی لێبات
لەولاوە مناڵی سێیەم ئەوەی بە مێشکیدا هات تاقی کردەوە
هەتا دوگمە سورەکەی جوڵاند و
توتکە سەگە جوانەکە سەری دەرهێناو .مناڵەکە لە خۆشیا قیژانی
کەواتە ٣ مناڵ یاریان کرد بە ٣ بۆکسی لەیەکچوو
بەڵام بە کاردانەوی زۆرجیاواز . بەرامبەر شکست
خۆ دوو مناڵەکەی یەکەم جاریش . ئەیان توانی دوگمە سوورەکە بجوڵێنن
بەڵام تاکە هۆکارکە ڕێگربوو لە سەرکەوتنیان
ئەو بیرکردنەوە هەڵخەڵەتێنەرە بوو . کە وایلێکردن باوەڕ بەتوانایان نەکەن
نەک تەنها مناڵ، گەورەکانیش .بەم جۆرە دەخەڵەتێن هەمووکاتێ
ڕاستیەکەی هەموومان کۆمەڵێک هەست وبیرو باوەڕی ئامادەمان هەیە
کە هەرکات توشی بێ ئومێدی . و پاشەکشەبین دەردەکەون
ئایا ئاگاداری وەڵام دانەوەی مێشکی خۆتیت بەرامبەر شکست؟
.پێویستە ئاگادار بیت
چونکە ئەگەر مێشکت ئەو باوەڕەت لەلا دروست بکات
کە تۆ بێ توانایت لەسەر شتێک
،وە تۆش باوەڕت کرد
کەواتە تۆش وەک ئەو دوو مناڵەت لێدێت و ، هەست بە لاوازی دەکەیت
وات لێیەت کە زۆر زوو کۆڵ بەیت یان .هەر هیچ هەوڵ نایەیت
لە ئەنجامدا زیاتر لە مێشکتدا دەچەسپێت .کە تۆ سەرکەوتوو نابیت
لەبەر ئەم هۆکارەیە کە زۆربەی خەڵکی
.کەمتر لە هێزی ڕاستەقینەکەیان کاردەکەن
لەبەر ئەوەی بە درێژایی ڕێگای ژیانیان هەندێ کات یەک هەڵە
، وایلێکردون کە ناتوانن سەرکەوتوو بن
.و باوەڕیشیان بەمە کردووە
،کاتێک باوەڕ بە شتێک ئەکەین
. مەحاڵە بیرکردنەوەمان لەبارەیەوە بگۆڕین
من ئەم وانەیە لە ڕێگەیەکی سەختەوە فێربووم
کاتێک لەگەڵ براکەم هەرزەکار بووین
شەوێکیان لەگەڵ هاوڕێیانمان ئۆتۆمبیلمان ،لێدەخوڕی لە ڕێگەیەکی تاریک
.كاتێك پۆليس ئێمەى وەستاند
لەو شوینە تاوانی دزی ئەنجامدرابوو .بەدوای گومانلێکراواندا دەگەڕان
،ئەفسەرێک نزیک بوەوە لە ئۆتۆمبیلەکەمان
،ڕووی لاییتەکەی کردە شۆفێرەکە
دوای ئەوە ڕووی لایتەکەی کردە براکەم .لای شۆفێرەوە دانیشتبوو، ئینجا من
:پاشان چاوی لێ زەق کردمەوە و وتی
" من پێشتر لە کوێ تۆم بینیوە؟ "
(پێکەنین)
" منیش وتم : " لە کورسیەکەی پێشەوە
(پێکەنین)
.گوێی بەوە نەدا کە ووتم پێی
. وایزانی ماددەی هۆشبەرم خواردوەتەوە
(پێکەنین)
لە ئۆتۆمبیلەکە دایبەزاندم وپشکنیمی
، پاشان بردمی بۆ لای ئۆتۆمبێلی پۆلیسیەکەوە
کە زانی پێشتر ناوم نەبووە لای پۆلیس
ئینجا توانیم پێی بڵێم کە مەبەستم .براکەم بووە لە پێشی ئۆتۆمبیلەکەدا
،تەنانەت کە ڕێگەشیدا بڕۆین ،بە دەمووچاویدا دیار بوو
. کە پێی وابوو من بەبێ سزا دەربازبووم
قورسە بیرکردنەوەمان بگۆڕدرێت . کاتێک باوەڕمان بە شتێک هێنا
ئاساییە ئەگەر هەست بە ڕووخان ولاوازی . بکەن لە دوای شکست
بەڵام ناکرێت ڕێگە بە خۆتان بدەن . وا بیرکەنەوە کە ئیتر ئێوە سەرکەوتوو نابن
.دەبێت بەرەنگاری هەستی لاوازبوون ببنەوە
، دەبێت کۆنترۆڵی ئەو بارودۆخە بکەن
و دەبێت ئەو زنجیرە نەرێنییە بشکێنن .پێش ئەوەی دەستپێبکات
[خوێنبەربوونی هەست و سۆز بوەستێنن]
،هەست و بیرکردنەوەمان
ئەو دوو هاوڕێ باوەڕپێکراوە نین . کە بیری لێدەکەینەوە
، بەڵکو لە دووهاوڕێی مەزاجی دەچن
کە دەکرێت زۆرهاندەرمان بن بەڵام دوای .یەک دەقە دەکرێت زۆربێزارکەر بن
جارێکیان لەگەڵ ژنێک کارم دەکرد
ژنێک کە دوای ٢٠ ساڵ لە هاوسەرگیری ، زۆر بە خراپی جیاببۆوە لە مێردەکەی
.بەتەما بوو یەکەم ژوان دابنێت
پیاوێکی بە ئۆنلاین ناسی ،کە وا دیار بوو کەسێکی باش و سەرکەوتووە
لە هەمووی گرنگتر وا دیاربوو .کە ئەم ژنەی زۆر بە دڵە
،بۆیە ژنەکە زۆر دڵخۆشبوو کراسێکی تازەی کڕیبوو بۆ ژوانەکە
و لە یەکێک لە باڕە ڕاقیەکانی نیو یۆرک . ژوانیان داناو یەکیان بینی
١٠ دەقە لە دوای یەکتر بینین : پیاوەکە هەڵدەستێت و دەڵێت
. ڕام لەمە نییە من '' ، وە ئەڕواتە دەرەوە"
[ڕەتکردنەوە]
. ڕەتکردنەوە زۆر بە ئازارە
ئەو ژنە بە جۆرێک بریندار بوو .کە نەیتوانی لە شوێنی خۆی بجوڵێت
.تەنها تەلەفۆن بۆ هاوڕێیەکی دەکات
: هاوڕێکەشی پێی دەڵێت باشە،بەتەمای چی بوویت "
،سمتێکی گەورەت هەیە ، هیچ شتێکی سەرنج ڕاکێشت نییە بۆ ووتن
بۆچی پیاوێکی قۆزی سەرکەوتووی وەک ئەو
" لەگەڵ گەمژەیەکی وەک تۆ ژوان دابنێت؟
!شۆک بوون، وایە !چۆن ئەبێت هاوڕێ بەو ڕادەیە دڵڕەق بێت
بەڵام لەوانیە کەمتر شۆک بن
ئەگەر بڵێم ئەوەی ئەوقسانەی پێ وتووە . هاوڕێکەی نەبوو
. بەڵکو ئەو ژنە خۆی ئەو قسانەی بە خۆی وت
. ئەوەش شتێکە کە هەموومان دەیکەین
.بە تایبەت دوای ئەوەی ڕەتدەکرێینەوە
هەموومان بیر لە هەڵە و کەمووکورتیەکانمان دەکەینەوە
خۆزگە دەخوازین وامان بکردایە و ،وامان نەکردایە
. ناو و ناتۆرە لە خۆمان دەنێین
ئەگەر زۆر بە ڕەقیش نەبێت هەر .ئەو شتانە بەخۆمان دەڵێین
شتێکی سەیرە کە وا دەکەین، خۆی لە خۆیدا .بۆچونمان بەرامبەرخۆمان زیانی پێکەوتووە
بۆچی دەبێت زیاتر ئازاری خۆمان بدەین ؟
ئێمە هەرگیز لە ئەنقەست ئازاری .جەستەمان خراپتر ناکەین
، کاتێک دەستتان برینێکی هەیە
. ناچن بە چەقۆ زیاتر برینەکە قوڵ بکەن
بەڵام هەمیشە برینە دەروونیەکانمان .قوڵتر ئەکەین
بۆچی؟ لەبەر لاوازی تەندروستی .هەست و سۆزمان
لەبەر ئەوەی تەندروستی .دەروونیمان پاشخستووە
لە چەندین توێژینەوەوە ،ئەوەمان بۆ دەرکەوتووە
کە چەند ڕێزتان بەرامبەر ،بە خۆتان کەم بێت
مەترسی توشبوونتان بە ،سترێس و قەلەقی زیاتر دەبێت
وە زیاتر ئازار دەچێژن بەهۆی ، شکست و ڕەتکردنەوەوە
بۆیە چاکبوونەوەشتتان . کاتی زیاتر دەخایەنێت
،بۆیە کاتێک ڕەت دەکرێنەوە یەکەم شت کە دەبێت بیکەن
. نوێکردنەوەی ڕێزە بەرامبەر بە خۆتان
نەک بچیتە مەیدانی شەڕوتوندوتیژی .لەگەڵ خۆت
،کاتێک ئازاری هەست و سۆزتان هەیە
چارەسەی خۆت بە میهرەبانییەوە بکە
وەک ئەوەی چاوەڕێی هەمان شت . بکەیت لە هاوڕێیەکی دڵسۆز
[ئەوڕێزەی هەتانە بەرامبەر خۆتان بیپارێزن]
دەبێت خووە دەروونیە ناتەندروستەکان . بگۆڕین
یەکێک لە خووە هەرە خراپ و باوەکان بیرکردنەوەی لە ڕادەبەدەر)ە)
کاتێک زۆر بیر دەکەیتەوە مانای وایە . شتەکان زۆر دووبارە دەکەیتەوە
بۆ نمونە کاتێک بەڕێوبەرەکەت ، هاوارت بەسەردادەکات
، یان مامۆستاکەت لە پۆلدا تەریقت دەکاتەوە
،یان شەڕێکی گەورەت دەبێت لەگەڵ هاوڕێیەکت
ئەمەش وات لێدەکات ئەوەی ڕوویداوە بۆ چەندین ڕۆژ لێکیبدەیتەوە
.یان بۆ چەندین هەفتە بیری لێبکەیتەوە
بیرکردنەوەی لەڕادە بەدەر لە ڕووداوە ناخۆشەکان
. دەکرێت ببێتە خوو، ئەم خووەش ئازاربەخشە
لەبەر ئەوەی کاتێک بۆ ماوەیەکی زۆر
تەرکیز دەکەیت لەسەربیرکردنەوە ، نەرێنی و ناخۆشەکان
خۆت دەخەیتە مەترسیەکی زۆری توشبوون
، بە خەمۆکی قورس ، ئالوودەبوون بە ماددە هۆشبەرەکان
. بەد خۆراکی و تەنانەت جەڵتەی دڵیش
کێشەکە ئەوەیە، حەزی زۆر بۆ بیرکردنەوەی لەڕادەبەدەر
دەبێتە هەستێکی گرنگ و بەهێز، هەر بۆیە . دەبێتە خویەک کە تەرککردنی قورسە
.زۆر دڵنیام لەمەی کە دەیڵێم
،چونکە ساڵێک زیاتر بەر لە ئێستا . خۆشم ئەم خووەم گرت
کاتێک براکەم توش بوو بە نەخۆشی
شێربەنجەی خڕۆکە سپییەکان لە پلەی ٣
،نەخۆشیەکەی زۆر سەخت بوو
بە جۆرێک وەرەمەکانی لەسەر . هەموو لەشی دیار بوون
.دەبوو چارەسەری کیمایی قورس وەربگرێت
منیش نەمدەتوانی بیرنەکەمەوە لەو بارودۆخەی براکەمی پێدا تێدەپەڕێت
بەردەوام بیرم دەکردەوە کە ئەو .چەند ئازار دەچێژێت
لەگەڵ ئەوەشدا ئەو تەنانەت بۆ یەک . جاریش سکاڵای نەکرد
. ئەو خاوەنی ڕوانینێکی ئەرێنی بوو
.باری دەروونی زۆر باش بوو
من بە پێچەوانەوە تەندروستی جەستەییم . باش بوو بەڵام دەروونم وێران بوو
.بەڵام دەمزانی دەبێت چیبکەم
توێژینەوەکان دەریدەخەن کە تەنها ٢خولەک دوورکەوتنەوە
بەسە بۆ ئەوەی ڕزگارت بێت لە . بیرکردنەوەی لەڕادەبەدەر
بۆیە هەرکاتێک بە دوودڵی و بێزاری و نەرێنی ، بیرم بکردایەتەوە
زۆرم لە خۆم دەکرد کە تەرکیز بکەمە سەر .شتێکی تر تا ئەو بیرکردنەوانەم نەمێنێت
، بۆیە بە هەفتەیەک هەموو تێڕوانینم گۆڕا
. زیاتر ئەرێنی و بە هیوا بووم
بەرەنگاری بیرکردنەوە] [نەرێنیەکان بنەوە
٩ مانگ دوای چارەسەری کیمیایی براکەم ، ئەشیعەی (سی تی سکانی) گرت
منیشی لەگەڵ بووم کە ئەنجامەکانی .وەرگرتەوە
. هیچ وەرەمێک نەمابوو لە لەشیا
هەرچەندە سێ دەوری مابوو بۆ . وەرگرتنی چارەسەری کیمیایی
.بەڵام ئەمانزانی چاک ئەبێتەوە
.ئەم وێنەیەمان دووهەفتە پێش ئێستا گرتووە
، کاتێک چارەسەر بۆ تەنیایت دەدۆزیتەوە
،بە گۆڕینی کاردانەوەکانت بەرامبەر شکست
،بە ڕێزگرتن لە خودی خۆت وپارێزگاریکردن لێی
بە بەرەنگاربوونەوەی ،بیرکردنەوە نەرێنییەکان
،تەنها برینە دەروونیەکانت چاک نابن
بەڵکو بەرگریەکی هەستوسۆزت بۆ . دروست دەبێت وگەشە دەکەیت
سەدەها ساڵ لەمەوبەر، خەڵک ڕاهێنانی لەسەرتەندروستی کەسێتی کردووە
تێکڕای ماوەی ژیان لە ماوەی چەند دەیەیەکدا
.٥٠٪ بەرز بوەتەوە
باوەڕم وایە کە کوالیتی ژیانمان بە شێوەیەکی بەرچاو بەرز دەبێتەوە
ئەگەر هەموومان گرنگی بدەین .بە تەندروستی هەست وسۆزمان
بیهێننە بەر چاوتان ،دنیا چۆن دەبێت
ئەگەر هەمووکەسێک لە ڕووی دەرونییەوە تەندروستتر بوایە ؟
ئەگەر تەنیای و خەمۆکی کەمتر بووایە؟
ئەگەر خەڵک بیانزانیایە چۆن زاڵدەبن بەسەر شکستدا؟
ئەگەر خەڵک هەستی باشتریان بەرامبەر خۆیان هەبوایە و بەهێزتر بوونایە؟
ئەگەر زیاتر دڵخۆش و ڕازی بوونایە؟
من دەتوانم وابم ،چونکە ئەمە ئەو جیهانەیە ، کە من دەمەوێت تیای بژیم
هەمان ئەو جیهانەشە کە براکەم . دەیەوێت تیای بژی
ئەگەر تەنها زانیاریتان هەبێت و ،چەند خوییەک بگۆڕن
ئەگەین بەو جیهانەی کە . هەموو دەتوانین تیای بژین
.زۆر سوپاستان دەکەم
( چەپڵە لێدان )
ကျွန်တော်ဟာ တစ်ယောက်ကိုတစ်ယောက် အရမ်းချစ်ကြတဲ့
အမြွာညီအစ်ကိုတစ်ယောက်နဲ့ အတူတူကြီးပြင်းခဲ့ပါတယ်။
အမြွာအဖြစ်ကြီးပြင်းခဲ့ရတဲ့ကျွန်တော်ဟာ အခုဆိုရင် ဘက်လိုက်ခြင်းကိုရှာဖွေတဲ့နေရာမှာ
ဆရာတစ်ဆူဖြစ်နေပါပြီ။
သူ့ရဲ့ကွတ်ကီးတွေဟာကျွန်တော့်ထက်နည်းနည်းလေး ပိုကြီးနေခဲ့ရင် ကျွန်တော်မှာမေးခွန်းမေးစရာ
တွေများကြီးရှိနေတယ် ဒါပေမယ့်ဆာနေလို့တော့မဟုတ်ပါဘူး
(ရယ်သံများ)
ကျွန်တော်စိတ်ပညာရှင်တစ်ယောက် ဖြစ်လာတော့
သူမတူတဲ့ဘက်လိုက်နည်းတစ်ခုကို စတင်သတိထားမိလာတယ်
ဘယ်လိုလဲဆိုတော့-လူတွေဟာ စိတ်ထက် ကိုယ်ခန္ဓာကို ပိုပြီးတန်ဖိုးထားကြတယ်။
ကျွန်တော်ဟာစိတ်ပညာပါရဂူဘွဲ့အတွက် တက္ကသိုလ်မှာကိုးနှစ်တာပညာဆည်းပူးခဲ့တယ်။
လူတွေက ကျွန်တော်လိပ်စာကဒ်ကိုကြည့်ပြီး
အိုး..စိတ်ပညာရှင်ပဲဆရာဝန်အစစ်မှမဟုတ်ဘဲ လို့ ဘယ်နှစ်ယောက်တောင်ပြောကြမလဲမသိဘူး
တကယ်တော့ ကျွန်တော့်လိပ်စာကဒ်ကို ဒီလိုရေးထားသင့်တာ
(ရယ်သံများ)
ကျွန်တော်တို့ဟာ ကိုယ်ခန္ဓာကို စိတ်ထက် ဘက်လိုက်အသားပေးနေတာကို
ကျွန်တော်နေရာတိုင်းမှာတွေ့ပါတယ်
ဟိုတလောတုန်းက သူငယ်ချင်းတစ်ယောက်အိမ်ကိုရောက်တော့
သူတို့ရဲ့ငါးနှစ်အရွယ်ကလေးက အိပ်ရာဝင်ဖို့ပြင်ဆင်နေတယ်
ကလေးဟာ မျက်နှာသစ်ဘေစင်ရှေ့ ခုံပေါ် မတ်တပ်ရပ်သွားတိုက်နေတုန်း
ခုံပေါ်ကချော်ကျပြီး သူ့ရဲ့ခြေထောက်က ခုံနဲ့ခြစ်မိသွားတယ်
ကလေးက ခဏလောက်ငိုသွားပါတယ် နောက် ပြန်ထလာတယ်။
ခုံပေါ်ပြန်တက်ပြီး အနာကပ်ပလာစတာရှိတဲ့ပုံးကိုယူတယ်
အနာကပ်ပလာစတာတစ်ခုယူပြီး သူ့အနာပေါ်ကပ်လိုက်တယ်
ကောင်းလေးက ဖိနပ်ကြိုးကို ချည်ချင်မှ ချည်တတ်လိမ့်မယ်
ဒါပေမယ့် သူကအနာကိုအုပ်ထားရမယ်ဆိုတာ သိပါတယ် ဒါမှ အနာပိုးမဝင်မှာလေ
နောက်ပြီး သင်တို့ရဲ့သွားကို ဂရုစိုက်လို့ တစ်နေ့နှစ်ကြိမ်သွားတိုက်တယ်
ကျွန်တော်တို့ဟာကိုယ်ခန္ဓာကျန်းမာရေးကို ဘယ်လိုထိန်းသိမ်းရမယ်ဆိုတာရယ်
သွားကျန်းမာရေးအတွက်ဘယ်လိုပြုမူရမယ်ဆိုတာ သိကြပါတယ် ဟုတ်တယ်ဟုတ်?
ကျွန်တော်တို့တွေဟာ ငါးနှစ်သားလောက်ကတည်းက ဒါတွေကိုသိခဲ့ကြတယ်
ဒါပေမယ့်စိတ်ကျန်းမာရေးကိုဘယ်လို ထိန်းသိမ်းရမယ်ဆိုတာသိကြပါသလား။
အဖြေကတော့ ရှင်းပါတယ်။ မသိခဲ့ပါဘူး။
ကလေးတွေရဲ့စိတ်ခံစားမှုပိုင်းဆိုင်ရာအတွက် ကျွန်တော်တို့ဘာတွေသင်ကြားပေးလဲ။
ဘာမှမသင်ကြားပေးပါဘူး။
စိတ်ကိုဂရုစိုက်တာထက် သွားကိုဂရုစိုက်တဲ့အချိန်တွေ
ပိုများနေတော့ဘာဖြစ်လဲ။
စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာကျန်းမာရေးထက် ကိုယ်ခန္ဓာကျန်းမာရေးက
ကျွန်တော်တို့အတွက်ဘာလို့ပိုအရေးကြီးနေတာလဲ။
ကျွန်တော်တို့ဟာ ရုပ်ပိုင်းဆိုင်ရာဒဏ်ရာတွေထက်
စိတ်ဒဏ်ရာတွေကို ပိုခံစားရပါတယ်
စိတ်ဒဏ်ရာဆိုရာမှာကျရှုံးမှု၊ငြင်းပယ်ခံရမှု အထီးကျန်မှု မျိုးတွေဖြစ်နိုင်တယ်
အဲ့ဒါကိုမှ လစ်လျှူရှုမယ်ဆို သူတို့ခံစားနေရတာပိုဆိုးလာလိမ့်မယ်
ဒါအပြင်သူတို့ဟာကျွန်တော်တို့၏လူနေမှုကိုပါ သိသိသာသာထိခိုက်နိုင်ပါတယ်
အဲ့လိုစိတ်ဒဏ်ရာတွေကိုကုစားဖို့ အသုံးပြုနိုင်တဲ့သိပ္ပံနည်းကျရှာဖွေထားသော
နည်းလမ်းတွေရှိတာတောင်မှ ကျွန်တော်တို့အသုံးပြုဖို့ဝန်လေးနေကြပါတယ်။
ကျွန်တော်တို့ဟာ ဖြစ်သင့်တာတွေလည်း ဖြစ်မလာတတ်ပါဘူး။
"အိုး..စိတ်ညစ်နေတာလား၊ခါထုတ်ပစ်လိုက်စမ်းပါ ဒါတွေကသင့်ဦးနှောက်ထဲကဖြစ်နေတာပါ"
ခြေကျိုးနေတဲ့သူတစ်ယောက်ကို သင်ဒီလိုပြောဖို့စိတ်ကူးဖူးလား။
"လမ်းလျှောက်လိုက်စမ်းပါ၊ ကျိုးတယ်ဆိုတာခြေထောက်ထဲမှာဖြစ်နေတာပါ" လို့
(ရယ်သံများ)
ကိုယ်ခန္ဓာနဲ့စိတ်ကျန်းမာရေးကြားဟနေတဲ့ ကွက်လပ်ကလေးကိုပြန်ဖြည့်ဖို့အချိန်တန်ပါပြီ။
ကိုယ်ခန္ဓာ နဲ့ စိတ်ကျန်းမာရေးကို တန်းတူထားဖို့အချိန်ကျပါပြီ။
အမြွာတွေလိုပေါ့
ပြောရင်းနဲ့မှ ကျွန်တော့် အမြွာညီ ကလည်း စ်တ်ပညာရှင်ပဲ
ဒါဆို သူလည်းဆရာဝန်အစစ်မဟုတ်ဘူးပေါ့
(ရယ်သံများ)
ကျွန်တော်တို့က တူတူသင်ယူခဲ့ရတာမဟုတ်ပါဘူး
ကျွန်တော့်ဘဝမှာအခက်ခဲဆုံးလုပ်ခဲ့ရတာက
စိတ်ပညာပါရဂူဘွဲ့အတွက် အတ္တလန်တိတ်သမုဒ္ဒရာကိုဖြတ်ပြီး
နယူးယောက်မြို့ကိုသွားရတာပါပဲ
ကျွန်တော်တို့ဘဝမှာ ပထမဆုံးအကြိမ် ခွဲခွာရခြင်းဖြစ်ခဲ့တယ်
အဲ့လိုခွဲခွာရခြင်းဟာ ကျွန်တော်တို့ နှစ်ယောက်လုံးအတွက်စိတ်မအီမသာဖြစ်စေတယ်
ဒါပေမယ့် သူကတော့ မိသားစုတွေ သူငယ်ချင်းတွေနဲ့ကျန်ခဲ့ပါတယ်
ကျွန်တော်တော့တခြားနိုင်ငံမှာ တစ်ယောက်တည်း ဖြစ်လို့
ကျွန်တော်တို့ဟာတစ်ဦးကိုတစ်ဦး အရမ်းလွမ်းကြပါတယ်
သို့သော် နိုင်ငံခြားဖုန်းခေါ်ဆိုခတွေက စျေးကြီးတော့
ကျွန်တော်တို့ဟာ ရက်သတ္တပတ်၁ပတ်ကို ၅မိနစ်ပဲဖုန်းပြောဖို့ တတ်နိုင်ပါတယ်
ကျွန်တော်တို့မွေးနေ့ရောက်လာတော့
ပထမဆုံးအကြိမ်မွေးနေ့တူတူမကျင်းပရဘူးပေါ့
ဒါကြောင့် ပုံအောပြီးဖုန်းကို
ဒီတပတ် ၁ဝမိနစ်ကြာအောင်ပြောကြမယ် ဆုံးဖြတ်ကြတယ်
မနက်ခင်းကျတော့ အခန်းထဲမှာ ဟိုဟိုဒီဒီလမ်းလျှောက်နေရင်း
သူဖုန်းခေါ်လာမှာကိုစောင့်နေတယ်
စောင့်နေတယ်...
ဒါပေမယ့်ဖုန်းမလာခဲ့ပါဘူး
စံတော်ချိန်ကွာနေလို့ ကျွန်တော်ဒီလိုယူဆလိုက်တယ်
"အိုကေ ဘော်ဒါတွေနဲ့ထွက်လည်နေတာ နေမှာ ပြီးရင်သူဆက်မှာပေါ့"
ဖုန်းမရှိသေးလို့နေမှာပါ လို့
ဒါပေမယ့် သူ့ဆီကဖုန်းမလာပါဘူး။
ဒါနဲ့ ဆယ်လတာဝေးကွာနေခဲ့ပြီး ကျွန်တော်စတင်သတိထားမိတာလာက
ကျွန်တော်လွမ်းနေသလောက် သူမလွမ်းဘူးဆိုတာပဲ
မနက်မှာဖုန်းခေါ်မယ်လို့သိနေပေမယ့်
အဲ့ညဟာကျွန်တော့်ဘဝအတွက်ဝမ်းအနည်းဆုံးနဲ့ အကြာဆုံးညတွေထဲကညတစ်ညဖြစ်ခဲ့တယ်
နောက်နေ့မနက်အိပ်ရာနိုးလာပြီး
ဖုန်းကိုတစ်ချက်ဝေ့ကြည့်လိုက်တော့
မနေ့ကဟိုဟိုဒီဒီလမ်းလျှောက်ရင်း ဖုန်းကြိုးကိုတိုက်မိသွားတာ
တွေ့လိုက်တယ်
အိပ်ရာကနေချက်ချင်းထ
ဖုန်းကြိုးကိုပြန်တပ်ပြီးမကြာပါဘူး
၁စက္ကန့်ကြာတော့ ဖုန်းမြည်လာတယ်
ကျွန်တော့်ညီဆီကဖုန်းပေါ့ ဟုတ်တယ် ဒီကောင်မူးများမူးနေလားမသိဘူး
(ရယ်သံများ)
သူ့ဘဝအတွက်လည်း ဝမ်းအနည်းဆုံးနဲ့ အကြာဆုံးသောညဖြစ်ခဲ့တာပဲ။
ဘာဖြစ်ခဲ့တယ်ဆိုတာကျွန်တော်ပြောပြဖို့ ကြိုးစားနေတုန်းသူက
"ငါဖုန်းမခေါ်မှန်းသိရင် မင်းကဘာလို့ ငါ့ဆီကိုဖုန်းမဆက်လာတာလဲ
ငါနားမလည်ဘူး" လို့ပြောတယ်
သူမှန်တယ်လေ
ကျွန်တော်ဘာလို့သူဆီ ဖုန်းမဆက်ခဲ့မိပါလိမ့်?
ကျွန်တော့်အတွက်အဖြေမရှိခဲ့ပါဘူး။သို့သော် ဒီနေ့တော့ဖြေနိုင်ပါပြီ၊ ရိုးရိုးလေးပါပဲ။
အထီးကျန်ဆန်မှု
အထီးကျန်ဆန်တာကနက်ရှိုင်းတဲ့ စိတ်ဒဏ်ရာတစ်ခုအဖြစ်ဖန်တီးပါတယ်
အဲ့ဒဏ်ရာက အသိအမြင်တွေဝေ၀ါးစေတယ်
အတွေးအခေါ်တွေ ရောထွေးစေတယ်
အထီးကျန်ဆန်တာဟာ ပတ်ဝန်းကျင်က
တကယ်ဂရုစိုက်ပေမယ့်ငါတို့ကိုဂရုမစိုက်ဘူး လို့ငါတို့စိတ်ကိုအယုံသွင်းပါတယ်
အထီးကျန်ဆန်တာက သင့်နှလုံးသားကိုခံနိုင်တာထက်ပိုပြီး
နာကျင်လာရတဲ့အခါ ငြင်းဆန်မှုတွေ စိတ်နှလုံးပူဆွေးမှုတွေက
သင့်ကိုလွမ်းခြုံလိုက်တော့ လူတွေနဲ့ဆက်ဆံရမှာကိုကြောက်လာစေတယ်
ကျွန်တော်ဟာတကယ်ကို အထီးကျန်ဆန်ခဲ့ရတယ်ဆိုပေမယ့်
အချိန်တိုင်းလူတွေက ကျွန်တော့်အနားမှာရှိပေးနေကြတယ်
ဒါကြောင့် လူတွေနဲ့ထိတွေရမှာမကြောက်တော့ဘူးပေါ့
သို့သော် အထီးကျန်ဆန်မှုကို ကိုယ့်ဘာသာကိုယ် အဓိပ္ပာယ်ဖွင့်ကြည့်တော့
အထီးကျန်တာဟာ သင်က သင့်ရဲ့ပတ်ဝန်းကျင်ကို
ခံစားချက်အရ သို့ လူမှုရေးအရ အဆက်အသွယ်ဖြတ်တောက်တာပါပဲ
ကျွန်တော်လည်းလုပ်ခဲ့တယ်
အထီးကျန်ဆန်မှုအတွက် သုတေသနစာတမ်းတွေအများကြီးရှိပါတယ်
နောက်ပြီးအားလုံးက ကြောက်စရာကောင်းနေတယ်
အထီးကျန်ဆန်တာကစိတ်မအီမသာရုံလေးမဟုတ်ဘူးနော် သင့်အသက်ကိုပါနုတ်သွားနိုင်တယ်
ကျွန်တော် စနေတာမဟုတ်ဘူးနော်
နာတာရှည်အထီးကျန်ဆန်နေသူက စောစောသေဖို့
၁၄ရာနှုန်းပိုများပါတယ်
တစ်ဆယ့်လေးရာခိုင်နှုန်းပါ
အထီးကျန်ဆန်မှုဟာ သွေးကိုတိုးစေတယ် သွေးတွင်းအဆီဓာတ်တွေများစေပါတယ်
ကိုယ်ခန္ဓာရဲ့ခုခံစွမ်းအားစနစ်ကိုတောင် ဖိနှိပ်ကာ
ရောဂါဘယပေါင်းစုံကို လက်ယက်ခေါ်ပေးနေသေးတယ်
တကယ်တော့ အားလုံးပေါင်းပြီးနိဂုံးချုပ်ပြောရရင်
နာတာရှည်အထီးကျန်ဆန်နေသူဟာ သူ့ရဲ့ရေရှည်ကျန်းမာရေးအတွက်ကော
အသက်ရှည်ဖို့အတွက်ပါ စီးကရက်သောက်တာလောက်နီးနီးအန္တရာယ်များပါတယ်
အခုဆိုဆေးလိပ်ဗူးတွေမှာ သင့်ကိုသေစေနိုင်တယ် လို့သတိပေးစာတွေကပ်ထားပါတယ်
ဒါပေမယ့် အထီးကျန်ဆန်မှုမှာတော့မကပ်ထားဘူး
ဒါမို့ကျွန်တော်တို့ရဲ့ စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာ
ကျန်းမာရေးကို ဦးစားပေးဖို့အရေးကြီးတာပေါ့
စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာကျန်းမာဖို့ ကျွန်တော်တို့လေ့ကျင့်ရပါတယ်
ဘာကြောင့်လဲဆိုတော့ စိတ်ဒဏ်ရာကိုကျွန်တော်တို့မကုသနိုင်ဘူးလေ
အကယ်၍သင်စိတ်ဒဏ်ရာရတာ သင်လုံးဝမသိခဲ့ဘူးဆိုရင်
ခံစားချက်ပိုင်းဆိုင်ရာနာကျင်မှုကို သတိရပါ
အထီးကျန်ဆန်မှုဟာ ကျွန်တော်တို့ရဲ့အတွေးအမြင်တွေကို
ကောက်ကွေးစေရုံတင်မကဘူး ကျွန်တော်တို့ကိုပါအမှားတွေလုပ်မိစေတယ်
(ရှုံးနိမ့်မှု)
ရှုံးနိမ့်မှုကလည်းအလားတူပါပဲ။
ကျွန်တော်ကလေးထိန်းကျောင်းတစ်ခုကို သွားလည်တော့ကလေးသုံးယောက်ဟာ
တူညီတဲ့ပလပ်စတစ်ရုပ်လေးတွေနဲ့ ကစားနေတာတွေ့ခဲ့တယ်
အနီရောင်ခလုပ်လေးကိုတွန်းလိုက်ရင် ချစ်စရာခွေးရုပ်လေးထွက်လာတယ်
မိန်းကလေးတစ်ယောက်က ခရမ်းရောင်ခလုပ်ကို ဆွဲလိုက်တွန်းလိုက်လုပ်နေတယ်
ပြီးတော့ထိုင်ချလိုက်ပြီး အောက်နှုတ်ခမ်းတုန်တုန်နဲ့
အရုပ်ကိုကြည့်နေတယ်
သူ့ဘေးနားကကောင်လေးကတော့ သူ့ရဲ့ဖြစ်ပျက်ပုံကိုကြည့်နေပြီး
သူ့အရုပ်ပေါ်က ခလုပ်တွေကိုနှိပ်ကြည့်မနေတော့ဘဲ
မျက်ရည်ပေါက်ပေါက် ကျအောင် ငိုပါတော့တယ်
အဲ့အချိန်မှာ နောက်ကောင်မလေးတစ်ယောက်က အနီရောင်ခလုပ်ကို တွန်းမမိမချင်း
သူနားလည်သမျှကြိုးစားနေပါတယ်
ချစ်စရာခွေးရုပ်လေးထွက်လာတော့ ပျော်ရွှင်စွာအော်ဟစ်ပါလေရော
ဒါကြောင့် တူညီတဲ့ပလပ်စတစ်ရုပ်တွေနဲ့ ကလေး၃ယောက်ဟာ
ရှုံးနိမ့်မှုကို ကွဲပြားစွာတုံ့ပြန်ကြပါတယ်
ပထမကလေးနှစ်ယောက်ဟာ အနီရောင်ခလုပ်ကို အောင်မြင်စွာတွန်းနိုင်စွမ်းရှိပါတယ်
ဒီလိုအောင်မြင်မှုမရအောင် တစ်ခုတည်းသောတားဆီးထားတဲ့အရာကတော့
အောင်မြင်အောင်လုပ်နိုင်မှာမဟုတ်ပါဘူးလေလို့ သူတို့ကိုလှည့်စားထားတဲ့စိတ် ပါပဲ
လူကြီးတွေလည်းဒီလိုပါပဲ အချိန်တိုင်းလှည့်စားခံနေရပါတယ်
တကယ်တော့ကျွန်တော်တို့မှာ စိတ်အနှောက်အယှက် ဖြစ်စရာတွေ ပြဿနာတွေပေါ်လာတိုင်း
ထကြွလာတတ်တဲ့ မကောင်းတဲ့စိတ်ခံစားချက်နဲ့ ယုံကြည်မှုတွေရှိနေပါတယ်
သင်ဟာရှုံနိမ့်မှုကို ဘယ်လိုတုံ့ပြန်လဲဆိုတာ သတိထားမိပါသလား။
သတိထားမိသင့်ပါတယ်။
ဘာလို့လဲဆိုတော့ သင့်ကိုမလုပ်နိုင်လောက်ပါဘူးလို့
သင့်စိတ်ကိုအယုံသွင်းရင်
သင်ယုံမိမှာမလို့ပဲ။
ရှုံးနိမ့်ခဲ့တဲ့ကလေးနှစ်ယောက်လိုပဲ သင်လည်းအားကိုးရာမဲ့ဖြစ်သွားလိမ့်မယ်
နောက် သင်ကြိုးစားနေတာကိုရပ်ချင်ရပ်လိုက်မယ် (သို့)မကြိုးစားတော့ပဲနေချင်နေလိုက်မယ်
ဒါဆို သင်ဟာမအောင်မြင်နိုင်တော့ပါဘူးလို့ သင့်ကိုယ်သင် ပိုထင်လာလိမ့်မယ်
ဒါကြောင့် လူတွေဟာ သူတို့တကယ်ရှိရမယ့်
စွမ်းရည်ထက်နိမ့်ပြီး လုပ်ဆောင်နေကြတာပါ
ဘာလို့လဲဆိုတော့ ဘဝတစ်လျှောက် တစ်နေရာမှာ တခါတရံ ရှုံးနိမ့်မှုတစ်ခုဟာ
သူတို့ကိုမအောင်မြင်နိုင်ဘူးလို့ သူတို့ကိုအယုံသွင်းတယ်
နောက်ပြီး သူတို့က ယုံလိုက်ကြတယ်
ကျွန်တော်တို့ဟာတစုံတခုကို လက်ခံယုံကြည်လိုက်ပြီဆိုရင်
ကျွန်တော်တို့စိတ်ကို ပြန်ပြင်ဖို့အတော်ခဲယဉ်းသွားပါပြီ
ကျွန်တော်ဒီသင်ခန်းစာကို ခက်ခဲစွာသင်ယူခဲ့ရတာ
ကျွန်တော်နဲ့ကျွန်တော့်ညီ ဆယ်ကျော်သက်အရွယ်တုန်းက
ကျွန်တော်တို့သူငယ်ချင်းတွေနဲ့ ညအမှောင်ထဲကားမောင်းကြတော့
ရဲကားကကျွန်တော်တို့ကားကိုတားတယ်
ဒီနယ်မြေမှာ လုယက်မှုတွေရှိတော့ သံသယဖြစ်ဖွယ်တွေရှာပါတယ်
ရဲအရာရှိက ကားအနားကပ်လာပြီး
သူ့ဓာတ်မီးက ကားမောင်းသူကိုထိုးလိုက်တယ်
ကားရှေ့ခန်းမှာကျွန်တော့်ညီထိုင်တယ် နောက်မှာကျွန်တော်ပေါ့
ရဲအရာရှိက မျက်ဆန်ပြူးကြီးနဲ့ကြည့်ပြီး ဒီလိုပြောလိုက်တယ်
မင်းမျက်နှာကိုငါအရင်က ဘယ်နေရာမှာတွေ့ဖူးတာပါလိမ့်?
(ရယ်သံများ)
ကျွန်တော်က ရှေ့ခုံမှာလေ လို့ပြောလိုက်တယ်
(ရယ်သံများ)
ဒါပေမဲ့ အဲ့လိုပြောလိုက်တာသူ့ဖို့ အဓိပ္ပါယ်မရှိစေဘဲ
ကျွန်တော့်ကိုဆေးကြောင်နေတယ်လို့ သူထင်သွားတယ်
(ရယ်သံများ)
ဒါနဲ့ကားထဲကကျွန်တော့်ကိုဆွဲထုတ်ပြီး ရှာဖွေပါတော့တယ်
ရဲကားနားခေါ်သွားပြီး
ကျွန်တော့်မှာရဲမှုခင်းလုံးဝမရှိကြောင်း အတည်ပြုပြီးမှ
ကျွန်တော့်အမြွာညီကားရှေ့မှာထိုင်နေတာ သူ့ကိုပြလိုက်တယ်
ကျွန်တော်တို့ကားမောင်းထွက်သွား ပြီးတာတောင်မှ သူ့မျက်နှာကိုကြည့်လိုက်ရင်
ကျွန်တော်တစ်ခုခုခိုးပြီး ထွက်ပြေးသွားတယ်လို့သူ့စိတ်ထဲထင်နေတုန်းပဲ
ကျွန်တော်တို့ရဲ့စိတ်ကတစ်ခါယုံမိပြီးသွားရင် ပြန်ပြင်ဖို့တော်တော်ခက်သွားပါတယ်
ရှုံးနိမ့်ပြီးလို့ စိတ်ဓာတ်ကျတာတွေ လက်လျှော့လိုက်တာတွေဟာ သဘာဝကျလွန်းပါတယ်
ဒါပေမဲ့ သင့်ကိုမအောင်မြင်နိုင်တော့ဘူးလို့ အယုံသွင်းတာကိုငြင်းဆန်နိုင်ပါတယ်
အားကိုးရာမဲ့နေတဲ့ခံစားချက်ကို သင်ကိုယ်တိုင်ဖယ်ရှားရလိမ့်မယ်
အခြေအနေပေါ်မူတည်ပြီး ကျွန်တော်တို့စိတ်ကို ထိန်းချုပ်ရပါလိမ့်မယ်
အဲ့လိုဆန့်ကျင်ဖက်သဘောဆောင်တဲ့စက်ဝန်းတွေကို မဖြစ်တည်ပင်ကကျွန်တော်တို့ဖြတ်ထားဖို့လိုတယ်
(စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာယိုစိမ့်မှု ရပ်တန့်ပစ်ပါ)
ကျွန်တော်တို့ရဲ့စိတ်နဲ့ခံစားချက်တွေဟာ
ကျွန်တော်တို့ထင်သလို့ ကျွန်တော်တို့အပေါ်သစ္စာရှိတာမဟုတ်ပါဘူး
သူတို့ဟာ စိတ်ဂနာမငြိမ်တဲ့သူငယ်ချင်းတွေနဲ့ တူတယ်
တစ်မိနစ်လောက် အားပေးထောက်ခံနေပေမယ့် နောက်မိနစ်မှာစိတ်မချမ်းမြေ့စရာတွေဖြစ်စေတယ်
ကျွန်တော်ဟာ အိမ်ထောင်သက်အနှစ်၂ဝလောက်ရှိတဲ့
ဆိုးဆိုးဝါးဝါး အိမ်ထောင်ကွဲထားတဲ့ အမျိုးသမီး တစ်ယောက်နဲ့အလုပ်တူတူလုပ်ဖူးတယ်
သူမဟာ အွန်လိုင်းပေါ်မှာတွေ့တဲ့ အမျိုးသားတစ်ယောက်နဲ့
ပထမအကြိမ်တွေ့ဆုံဖို့အဆင်သင့်ဖြစ်နေပါပြီ သူဟာအောင်မြင်ပြီးကြည့်ကောင်းတဲ့သူတစ်ယောက်
အရေးအကြီးဆုံးက သူမအတွက်အမှန်အကန်လို့ထင်ခဲ့တယ်
ဒါမို့သူမစိတ်တွေလုပ်ရှားနေတယ် အ၀တ်အစားတစ်စုံတောင်အသစ်ဝယ်လိုက်တယ်
သူတို့နှစ်ယောက်ဂုဏ်သရေရှိတဲ့နယူးယောက်က ဘားတစ်ခုမှာဆုံကြရင် အဖျော်ယမကာသောက်ကြတယ်
ဆုံကြပြီး ၁ဝမိနစ်လောက်နေတော့ အဲ့အမျိုးသားဟာ မတ်တပ်ထရပ်ကာ
ကျွန်တော် ခင်ဗျားကိုစိတ်မဝင်စားဘူး လို့ပြောပြီးထွက်သွားတယ်
(ငြင်းပယ်ခြင်း)
ငြင်းပယ်ခြင်းဟာသိပ်ကိုနာကျင်လွန်းလှပါတယ်
ဒီအမျိုးသမီးဟာမလှုပ်နိုင်အောင် နာကျင်ခဲ့ရပါတယ်
သူလုပ်နိုင်ခဲ့တာက သူ့သူငယ်ချင်းဆီဖုန်းဆက်ဖို့ပဲ
အဲ့မှာ သူငယ်ချင်းကပြောတယ် "ဟုတ်ပြီ မင်းကဘာကိုမျှော်လင့်နေတာလဲ
မင်းမှာတင်ပါးကြီးကြီးရှိတယ် မင်းမှာစိတ်ဝင်စားစရာစကားပြောဖို့မရှိဘူး
ဘာလို့ချောမောခန့်ညားတဲ့ အမျိုးသားတစ်ယောက်က
နင့်လို အရှုံးသမားတစ်ယောက်အနေနဲ့ ချိန်းရတာလဲ
သိပ်ကိုကြမ်းကြုတ်တဲ့သူငယ်ချင်းပဲဆိုပြီး အံသြမှင်သက်သွားတယ်မလား။ဟုတ်တယ်။
သို့သော် အကယ်၍ အဲ့လိုပြောတာတွေက သူငယ်ချင်းမဟုတ်ဘူးလို့ကျွန်တော်ပြောရင်
ခင်ဗျားတို့အဲ့လောက်ကြီးအံ့သြမှင်သက် နေတော့မှာမဟုတ်ဘူး
အဲ့အမျိုးသမီးကကိုယ်ဘာသာပြန်ပြောတာမျိုးပေါ့
အဲ့လိုပဲ ကျွန်တော်တို့တွေကတစ်စုံတစ်ခုကို လုပ်လိုက်ကြတယ်
အထူးသဖြင့် ငြင်းပယ်ခြင်းခံရပြီးတဲ့အခါပေါ့
ကျွန်တော်တို့ဟာ ကျွန်တော်တို့ရဲ့အမှားတွေ ချို့ယွင်းချက်တွေ
ဖြစ်ချင်ခဲ့တာတွေ မဖြစ်ချင်ခဲ့တာတွေ ကို စတွေးတယ်၊
ကိုယ့်အမည်နာမတွေရေရွတ်တော့တယ်
ကြမ်းကြမ်းတမ်းတမ်းမဟုတ်တောင် အဲ့လိုလုပ်ကြတယ်
ကျွန်တော်တို့လုပ်တာတွေကစိတ်ဝင်စားစရာပဲ ဘာလို့လဲဆိုတော့အတွင်းစိတ်ကထိခိုက်နေလို့ပဲ
ဒါကိုမှ ဘာလို့ ထပ်ထပ်ပြီး ဖျက်ဆီးချင်ရတာလဲ။
ကျနော်တို့ဟာ ကိုယ်ခန္ဓာဒဏ်ရာကို ပိုဆိုးအောင် တမင်လုပ်လေ့မရှိဘူး၊
ဓားတစ်ချောင်းယူပြီး ဘယ်လောက် နက်အောင် လုပ်လို့ရမလဲ
ဆိုပြီး ကိုယ့်လက်မောင်းကို လှီးဖြတ်မှာ မဟုတ်ပါဘူး
စိတ်ဒဏ်ရာတွေကိုကျတော့ အချိန်တိုင်း ကျွန်တော်တို့ အဲ့လိုပြုမူကြတယ်
ဘာလို့လဲ။ ဘာလို့လဲဆို စိတ်ကျန်းမာရေးဆိုင်ရာအားနည်းနေလို့ပါ
ဘာလို့လဲဆို ကျွန်တော်တို့ဟာ စိတ်ကျန်းမာရေးကိုဦးစားမပေးလို့ပဲ
လေ့လာမှုပေါင်းဒါဇင်နဲ့ချီပြီးသိလာရတာက
ကိုယ့်ဘာသာကိုယ်ယုံကြည်မှုနည်းလေလေ
စိတ်ဖိစီးမှုတွေပူပန်သောကတွေများများလာပါတယ်
အဲ့ဒါကြောင့်ကျဆုံးမှုတွေ ငြင်းပယ်မှုတွေကိုပိုခံစားရစေပါတယ်
နောက်ပြီးပြန်ကောင်းဖို့အချိန်တွေအများကြီး ကြာပါလိမ့်မယ်
ဒါကြောင့်ကျွန်တော်တို့ငြင်းပယ်ခံရပြီဆိုရင် ပထမဆုံးလုပ်သင့်တာကတော့
ကိုယ့်ရဲ့ယုံကြည်မှုကိုအားပေးဖို့ပါပဲ
ငြင်းပယ်မှုတွေတိုက်ပွဲမဝင်ဘဲ အားပျော့သွားအောင်လုပ်လိုက်ပါ
သင်စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာ နာကျင်နေတဲ့အခါ
သူငယ်ချင်းကောင်းတစ်ယောက်ဆီက သင်မျှော်လင့်နေတဲ့
မေတ္တာအကြင်နာအတိုင်း သင့်ကိုသင် ပေးလိုက်ပါ
(သင့်တန်ဖိုးသင်ကာကွယ်ပါ)
ကျွန်တော်တို့ဆီမှာစိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာ အကျင့်ဆိုးတွေရှိနေတတ်ပါတယ် ပြောင်းလဲပစ်ပါ
အဆိုးဆုံးနဲ့ အဖြစ်များဆုံးသော အကျင့်ဆိုးတစ်ခုကတော့ စားမြုံပြန်ခြင်းပါပဲ
စားမြုံပြန်တယ်ဆိုတာ အေးဆေးစဉ်းစားတွေးတောတာပေါ့
သင့်သူဌေးက သင့်ကိုအော်ငေါက်လိုက်တဲ့အခါ
(သို့)သင့်ဆရာကသင့်ကိုအခန်းထဲ အသုံးမကျသူလို့ထင်အောင်လုပ်တဲ့အခါ
(သို့)သင့်သူငယ်ချင်းနဲ့ အကြီးအကျယ်ရန်ဖြစ်တဲ့အခါ
အဲ့ဒီဖြစ်စဉ်တွေကို ပြန်တွေးတောစဉ်းစားနေတာ ကိုရပ်တန့်ဖို့
ရက်အတော်ကြာ တခါတလေ ရက်သတ္တပတ်တွေထိကြာတတ်ပါတယ်
အဲ့လိုစိတ်ရှုပ်စရာကောင်းတဲ့ဖြစ်စဉ်တွေကို စားမြုံပြန်နေတာဟာ
အလွယ်တကူအကျင့်တစ်ခုဖြစ်လာနိုင်ပါတယ် နောက်ပြီးသိပ်ကိုရင်းနှီးမှုများပါတယ်
ဘာလို့လဲဆိုတော့ သင့်အချိန်တွေအများကြီးကို
စိတ်ပျက်စရာကောင်းတဲ့မကောင်းတဲ့ အတွေးတွေပေါ်အာရုံထားလို့ပဲ
အဲ့တော့ သင့်ကိုသိသာတဲ့အန္တရာယ်တွေ ဖြစ်လာပါတယ်
စိတ်ဓာတ်ကျစေတာတွေ အရက်သမားဖြစ်လာတာတွေ
အစားအသောက်ပျက်လာတာ နှလုံးရောဂါလိုမျိုးတောင်မှဖြစ်လာနိုင်တယ်
ပြဿနာက စားမြုံပြန်ဖို့ဆော်သြတာဟာ
သိပ်ပြင်းထန်ပြီး သိပ်အရေးကြီးတဲ့ အကျင်းဆိုးမို့ ဟန့်တားဖို့ခက်ခဲပါတယ်
ကျွန်တော်ဟာဒါကိုအချက်တစ်ခုအနေနဲ့ သိခဲ့ပါတယ်
တစ်နှစ်စွန်းစွန်းလောက်တုန်းက ကိုယ့်ဘာသာကိုယ် အဲ့အကျင့်ကိုဖန်တီးခဲ့တယ်
ကျွန်တော့်အမြွာညီမှာ
အဆင့် ၃အဆင့် သွေးကင်ဆာရှိနေတာသိလိုက်ရတယ်
ကင်ဆာကအတော်အပျံ့မြန်တာပဲ
ဒါနဲ့သူ့ခန္ဓာတစ်ခုလုံးအကျိတ်တွေထွက်လာပါရော
နောက်သူ့ကိုကင်ဆာဆေးတွေစပေးပါတော့တယ်
သူအဲ့လိုဖြစ်နေတာကို ကျွန်တော်မတွေးဘဲမနေနိုင်ဘူး
သူတစ်ခါလေးတောင်မှစောတကမတက်တောင်မှပဲ သူဘယ်လောက်ခံစားနေရမလဲလို့လည်း
ကျွန်တော်မတွေးဘဲမနေနိုင်ပြန်ဘူး
သူ့ဆီမှာအံ့သြစရာကောင်းလောက်တဲ့ သဘောထားကောင်းရှိနေခဲ့တယ်
သူ့ရဲ့စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာကျန်းမာရေးက သြချရလောက်တယ်
ကျွန်တော်ကရုပ်ပိုင်းဆိုင်ရာကျန်းမာပေမယ့် စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာကျန်းမာရေးတော့သုံစားမရဘူး
ဒါပေမယ့်ဘာလုပ်ရမလဲဆိုတာ သိပါတယ်
လေ့လာမှုတွေအရ ၂မိနစ်စာအာရုံအပြောင်းအလဲလေးကတောင်မှ
ဒီအချိန်တွေမှာစားမြုံပြန်တာကို ချေဖျက်ဖို့လုံလောက်ပါတယ်
ဒါကြောင့်ကျွန်တော်စိုးရိမ်ပူပန် သောကရောက်ပြီးအတွေးဆိုးတွေဝင်လာရင်
အခြားတစ်ခုကိုအာရုံစိုက်ဖို့ဖိအားပေးခဲ့တယ် အတွေးဆိုးတွေမရှိတော့တဲ့အချိန်အထိပေါ့
တစ်ပါတ်အတွင်းကျွန်တော်အတွေးတွေ ပြောင်းသွားခဲ့တယ်
နောက်ပြီးအကောင်းမြင်တတ်လာပြီး မျှော်လင့်ချက်ထားတတ်လာတယ်
(အတွေးဆိုးတွေကိုတိုက်ထုတ်ပစ်လိုက်ပါ)
ကျွန်တော့်ညီကိုကင်ဆာဆေးပေးပြီး ၉ပတ်ကြာတော့ ကွန်ပြူတာဓာတ်မှန်ရိုက်တယ်
သူ့အဖြေတွေရလာတော့ ကျွန်တော်သူ့ဘေးမှာရှိနေတယ်
အကျိတ်တွေပြုတ်ပြုတ်ပြုန်းကုန်ပါပြီ
သူနောက်ထပ် ကင်ဆာဆေး၃ခါစာခံယူရဦးမယ်ဆိုပေမယ့်
သူနေပြန်ကောင်းလာပြီးဆိုတာသိလိုက်ရတယ်
ဒီဓာတ်ပုံလေးကလွန်ခဲ့တဲ့ ၂ပတ်ကရိုက်ထားတာပါ
သင်အထီးကျန်ဆန်နေတာကို အရေးယူလိုက်တာ
ရှုံးနိမ့်မှုအတွက်တုန့်ပြန်မှုတွေ အမျိုးမျိုးပြောင်းလိုက်တာ
သင့်တန်ဖိုးကို သင်ကာကွယ်တာ
အတွေးဆိုးအတွေးညစ်တွေကို တိုက်ထုတ်ပစ်တာတွေဟာ
သင့်ရဲ့စိတ်ဒဏ်ရာတွေကို မပျောက်ကင်းစေနိုင်ပါဘူး
စိတ်ဓာတ်ကြံ့ခိုင်အောင်တည်ဆောက်ပါ မွေးမြူပါ
လွန်ခဲ့တဲ့နှစ်တစ်ရာကျော်လောက်ကလူတွေဟာ တကိုယ်ရည်သန့်ရှင်းကိုလုပ်ဆောင်လာကြတယ်
လူ့သက်တမ်းရှည်နှုန်းလည်း ဆယ်စုနှစ်အတွင်း
၅ဝရာခိုင်နှုန်းကျော်မြင့်တက်လာခဲ့တယ်
အကယ်၍ကျွန်တော်တို့သာစိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာ ကျန်းမာကြံ့ခိုင်ရေးကိုစတင်လေ့ကျင်မယ်ဆိုရင်
ကျွန်တော်တို့ ပျော်ရွှင်မှုတွေကလည်း တဟုန်ထိုးတိုးတက်လာမှာယုံကြည်ပါတယ်
အကယ်၍သာလူတိုင်း စိတ်ပိုင်းဆိုင်ရာကျန်းမာနေကြမယ်ဆိုရင်
ကမ္ဘာကြီးကဘယ်လိုဖြစ်နေမလဲလို့ စိတ်ကူးကြည့်ဖူးလား။
အထီးကျန်ဆန်မှုတွေနည်းလာရင် စိတ်ဓာတ်ကျတာတွေနည်းလာရင်
လူတွေကရှုံးနိမ့်မှုကိုဘယ်လိုကျော်လွှားရမယ် ဆိုတာသိလာကြရင်
သူတို့ဘဝကို သူတို့ကျေနပ်ပြီး ပိုအားပေးလာကြရင်
သူတို့ဘဝတွေဟာပိုပျော်လာပြီး ပြီးပြည့်စုံလာရင်
အဲ့လိုကမ္ဘာမျိုးက ကျွန်တော်နေချင်တဲ့ကမ္ဘာလေးဖြစ်လာမှာပါ
ကျွန်တော့်ညီလည်းဒီလိုကမ္ဘာလေးမှာ နေချင်မှာပါပဲ
သင်ဗဟုသုတတွေရပြီး ရိုးရှင်းတဲ့အကျင့်အချို့ကိုပြင်မယ်ဆိုရင်
ကျွန်တော်တို့အားလုံး နေနိုင်တဲ့ကမ္ဘာလေးဖြစ်လာမှာပါ
အားလုံးကိုကျေးဇူးတင်ပါတယ်
(လက်ခုပ်သံများ)
Wychowałem się z moim bliźniakiem,
który był niesamowicie kochającym bratem.
Jako bliźniakiem byłem ekspertem
w dostrzeganiu faworytyzmu.
Jeśli jego ciastko było choć odrobinę większe od mojego, miałem obiekcje.
A nie przymierałem głodem.
(Śmiech)
Kiedy zostałem psychologiem,
zacząłem zauważać faworytyzm innego rodzaju.
Polega on na tym, że dużo bardziej cenimy ciało niż umysł.
Spędziłem dziewięć lat na uniwersytecie, robiąc doktorat z psychologii,
a niezliczona liczba osób patrzy na moją wizytówkę i mówi:
"O, psycholog. Czyli taki niby-lekarz".
Jak gdyby właśnie to powinno być tam napisane.
[Tylko psycholog, nie prawdziwy doktor. Ale klapa]
(Śmiech)
To faworyzowanie ciała względem umysłu
widzę wszędzie.
Niedawno byłem w u przyjaciół
i ich 5-letni syn szykował się do spania.
Stał na stołku przy umywalce, myjąc zęby.
Poślizgnął się, spadł i skaleczył w nogę.
Płakał przez chwilę, ale potem wstał,
wszedł z powrotem na stołek i sięgnął po opakowanie plastrów,
żeby opatrzyć zadrapanie.
Ledwo umiał wiązać buty, ale wiedział,
że musi opatrzyć skaleczenie, bo inaczej się zakazi,
i że należy dbać o zęby, myjąc je dwa razy dziennie.
Wszyscy wiemy, jak dbać o zdrowie fizyczne
i o higienę jamy ustnej, prawda?
Wiedzieliśmy to, mając zaledwie pięć lat.
Ale co wiemy o dbaniu o zdrowie psychiczne?
A no nic.
Czego uczymy nasze dzieci o higienie emocji?
Niczego.
Jak to się dzieje, że spędzamy więcej czasu,
dbając o zęby niż o umysł?
Dlaczego nasze fizyczne zdrowie jest dla nas dużo ważniejsze
niż zdrowie psychiczne?
Doznajemy psychicznych obrażeń
częściej niż fizycznych.
Obrażeń takich, jak porażka, odtrącenie lub samotność.
One też mogą się pogorszyć, jeśli je zignorujemy.
Mogą dramatycznie wpłynąć na nasze życie.
Choć istnieją naukowo potwierdzone techniki,
którymi można leczyć psychiczne urazy, nie robimy tego.
Nawet nie przychodzi nam na myśl, że trzeba.
"Och, masz depresję? Przejdzie ci, to siedzi tylko w twojej głowie".
Wyobraź sobie, że mówisz tak komuś ze złamaną nogą:
"Po prostu to rozchodź, to siedzi tylko w twojej nodze".
(Śmiech)
Czas zniwelować różnicę między zdrowiem fizycznym i psychicznym.
Czas dać im równe szanse.
Coś jak bliźniakom.
Przy okazji, mój brat też jest psychologiem.
Też jest tylko "niby-lekarzem".
(Śmiech)
Ale nie studiowaliśmy razem.
Najtrudniejszą rzeczą w moim życiu
była przeprowadzka przez Atlantyk do Nowego Jorku,
by zrobić doktorat z psychologii.
Pierwszy raz w życiu się rozstaliśmy
i to było dla nas obu brutalne.
On został z rodziną i przyjaciółmi,
a ja byłem sam w nowym kraju.
Strasznie za sobą tęskniliśmy,
ale międzynarodowe rozmowy telefoniczne były wtedy naprawdę drogie
i było nas stać na zaledwie 5 minut rozmowy na tydzień.
W dzień naszych urodzin,
po raz pierwszy obchodzonych osobno,
postanowiliśmy zaszaleć
i przeznaczyć na rozmowę 10 minut.
Spędziłem ten poranek, chodząc po pokoju,
czekając, aż zadzwoni,
czekając,
ale telefon nie dzwonił.
Biorąc pod uwagę różnicę czasu, założyłem:
"Jest z kolegami, zadzwoni później".
Wtedy nie było jeszcze komórek.
Ale on nie zadzwonił.
Zaczęło mi świtać, że po 10 miesiącach
nie tęsknił już za mną tak, jak ja za nim.
Wiedziałem, że zadzwoni rano,
ale ta noc była jedną z najsmutniejszych i najdłuższych w moim życiu.
Obudziłem się rano,
spojrzałem na telefon
i spostrzegłem, że strąciłem słuchawkę z widełek,
kiedy tak krążyłem poprzedniego dnia.
Wstałem z łóżka,
odłożyłem słuchawkę
i telefon zadzwonił sekundę później.
To był mój brat i, kurczę, był wściekły.
(Śmiech)
Była to najsmutniejsza i najdłuższa noc także w jego życiu.
Próbowałem wytłumaczyć, co się stało, ale powiedział:
"Nie rozumiem. Jeśli ja nie dzwoniłem,
to czemu ty nie zadzwoniłeś do mnie?".
Miał rację.
Dlaczego do niego nie zadzwoniłem?
Nie potrafiłem wtedy odpowiedzieć, ale dzisiaj już umiem. To proste.
Samotność.
Samotność tworzy głęboką psychologiczną ranę.
Taką, która wypacza nam percepcję
i robi nam zamęt w umysłach.
Przez nią wierzymy,
że innym zależy na nas mniej, niż jest w istocie.
Sprawia, że bardzo boimy się wyjść komuś naprzeciw,
bo po co wystawiać się na odrzucenie i cierpienie,
skoro i tak już czujesz większy ból, niż jesteś w stanie znieść?
Byłem wtedy naprawdę samotny,
ale całe dnie spędzałem wśród ludzi,
więc to do mnie nie docierało.
Samotność jest z definicji subiektywna.
Zależy jedynie od tego, czy czujesz się
emocjonalnie lub społecznie oderwany od ludzi wokół.
A ja tak się czułem.
Przeprowadzono mnóstwo badań na temat samotności
i wszystkie są przerażające.
Samotność nie tylko unieszczęśliwia, ale też zabija.
Nie żartuję.
Przewlekła samotność zwiększa ryzyko wczesnej śmierci
o 14%.
14 procent.
Samotność powoduje wysokie ciśnienie, wysoki cholesterol,
a nawet pogarsza funkcjonowanie układu odpornościowego,
sprawiając, że łatwiej zapadasz na różne choroby.
Naukowcy doszli do wniosku, że kiedy wziąć to wszystko pod uwagę,
przewlekła samotność jest tak samo niebezpieczna
dla zdrowia i życia, jak palenie tytoniu.
Na paczkach papierosów piszą: "Palenie zabija".
Samotność nie ma ostrzeżeń.
Dlatego to takie ważne,
Dlatego tak bardzo trzeba wyżej cenić zdrowie psychiczne.
Dbać o higienę emocji.
Nie możesz bowiem wyleczyć psychologicznej rany,
jeśli nawet nie wiesz, że ją masz.
[Zwracaj uwagę na emocjonalny ból]
Samotność nie jest jedyną psychiczną raną,
która zniekształca percepcję i wprowadza w błąd.
[Porażka]
Porażka robi to samo.
Kiedyś w żłobku widziałem troje dzieci
bawiące się identycznymi, plastikowymi zabawkami.
Po przesunięciu czerwonego guzika wyskakiwał uroczy piesek.
Jedna dziewczynka próbowała ciągnąć fioletowy guzik, potem go wciskać,
a potem tylko siedziała i patrzyła na pudełko,
a broda jej się trzęsła.
Chłopiec, który siedział obok i przyglądał się temu,
spojrzał na swoje pudełko i wybuchnął płaczem,
choć nawet nie dotknął zabawki.
W międzyczasie inna dziewczynka próbowała wszystkiego,
aż przesunęła czerwony guzik,
uroczy piesek wyskoczył, a ona zapiszczała z radości.
Troje dzieci z identycznymi zabawkami,
ale z bardzo różnymi reakcjami na niepowodzenie.
Pierwsza dwójka umiałaby przesunąć czerwony przycisk,
a powstrzymał je tylko
ich własny umysł, który wmówił im, że nie mogą.
Dorośli dają się tak okłamywać cały czas.
Mamy domyślny zestaw uczuć i przekonań,
które uruchamiają się w zetknięciu z frustracją i przeszkodami.
Czy wiecie, jak wasz umysł reaguje na przegraną?
Powinniście wiedzieć.
Jeśli umysł usiłuje was przekonać,
że nie potraficie czegoś zrobić,
a wy w to uwierzycie,
to, tak jak tamta dwójka, poczujecie się bezradni
i zbyt wcześnie się poddacie, albo i wcale nie spróbujecie.
Co tylko utwierdzi was w przekonaniu o własnej nieudolności.
To dlatego tyle osób
żyje poniżej swojego potencjału.
Gdzieś po drodze pojedyncza porażka
przekonała ich, że nie mogą odnieść sukcesu,
a oni w to uwierzyli.
Kiedy raz w coś uwierzymy,
bardzo trudno jest nam zmienić zdanie.
Przyszło mi się o tym przekonać,
gdy byliśmy z bratem nastolatkami.
Jechaliśmy nocą samochodem z kolegami,
kiedy zatrzymała nas policja.
W okolicy było włamanie i szukali podejrzanych.
Policjant podszedł
i poświecił latarką na kierowcę,
na brata na przednim siedzeniu, a potem na mnie.
Otworzył szeroko oczy i zapytał:
"Gdzie ja cię wcześniej widziałem?".
(Śmiech)
A ja na to: "Na przednim siedzeniu".
(Śmiech)
Nie załapał.
Pomyślał, że jestem naćpany.
(Śmiech)
Wyciągnął mnie z samochodu, przeszukał,
zaprowadził do radiowozu
i dopiero kiedy potwierdził, że nigdy nie byłem notowany,
mogłem mu pokazać, że mój bliźniak siedzi koło kierowcy.
Ale i tak, kiedy odjeżdżaliśmy, widać było, że sądził,
że coś mi się upiekło.
Trudno jest nam zmienić zdanie, kiedy raz się zdecydujemy.
Zniechęcenie po porażce jest naturalne.
Ale nie można sobie pozwolić na myśl, że ci się nie uda.
Trzeba walczyć z poczuciem bezsilności.
Trzeba przejąć kontrolę nad sytuacją
i przerwać to błędne koło, zanim się zacznie.
[Powstrzymaj emocjonalne krwawienie]
Nasze umysły i uczucia
nie są godnymi zaufania przyjaciółmi, jak nam się wydaje.
Są bardziej jak humorzasty przyjaciel,
który potrafi być całkowicie oddany, by za chwilę pokazać rogi.
Kiedyś pracowałem z kobietą,
która po 20 latach małżeństwa i bardzo trudnym rozwodzie
w końcu była gotowa na pierwszą randkę.
Poznała faceta przez Internet, wydawał się miły i spełniony w życiu
i, co najważniejsze, zdawał się być nią szczerze zainteresowany.
Była bardzo podekscytowana, kupiła nową sukienkę.
Spotkali się w ekskluzywnym barze w Nowym Jorku.
Po dziesięciu minutach gość wstał i powiedział:
"Nie jestem zainteresowany". I wyszedł.
[Odrzucenie]
Odrzucenie jest bardzo bolesne.
Ta kobieta była tak zdruzgotana, że nie mogła się ruszyć.
Zdobyła się tylko na telefon do przyjaciółki.
A ta na to: "A czego się spodziewałaś?
Masz szerokie biodra, nie masz nic ciekawego do powiedzenia,
dlaczego przystojnemu człowiekowi sukcesu
miałaby spodobać się taka frajerka?".
Szokujące, prawda? Że też przyjaciółka może być tak okrutna.
Ale mniej by wami wstrząsnęło,
gdybym powiedział, że to nie były słowa przyjaciółki.
Kobieta sama to sobie powiedziała.
Wszyscy to robimy.
Szczególnie po odtrąceniu.
Zaczynamy myśleć o swoich wadach i mankamentach,
jacy chcielibyśmy być, a jacy nie,
sami siebie wyzywamy.
Może nie tak ostro, ale wszyscy to robimy.
Co ciekawe, robimy to, bo nasza samoocena jest już niska.
Dlaczego chcemy uszkodzić ją jeszcze bardziej?
Nie pogarszalibyśmy umyślnie fizycznego urazu.
Po zranieniu ręki nikt by nie mówił:
"Już wiem! Wezmę nóż i sprawdzę, na ile to się da pogłębić".
Nieustannie robimy to z psychicznymi urazami.
Dlaczego? Z powodu niskiej higieny emocji.
Nie stawiamy psychicznego zdrowia na pierwszym miejscu.
Wiemy z wielu badań,
że kiedy mamy niską samoocenę,
jesteśmy bardziej wrażliwi na stres i niepokój,
że porażka i odrzucenie bolą bardziej
i że leczenie trwa dłużej.
Po odrzuceniu po pierwsze trzeba zadbać
o swoją samoocenę,
zamiast robić z niej miazgę.
Kiedy czujesz emocjonalny ból,
traktuj siebie z takim samym współczuciem,
jakiego oczekiwałbyś od najlepszego przyjaciela.
[Chroń swoją samoocenę]
Musimy wyłapać niezdrowe nawyki i zmienić je.
Jednym z najbardziej niezdrowych i najpopularniejszych jest roztrząsanie.
Roztrząsać - czyli przeżywać coś wciąż na nowo.
Kiedy szef na ciebie nawrzeszczy
albo profesor ośmieszy cię podczas zajęć
albo kiedy pokłócisz się z przyjacielem
i po prostu nie możesz przestać odtwarzać tej sceny w głowie,
czasem całymi tygodniami.
Takie roztrząsanie nieprzyjemnych wydarzeń
może łatwo stać się nawykiem, i to bardzo kosztownym.
Gdy spędzamy tyle czasu,
skupiając się na przykrych i negatywnych myślach,
wystawiamy się na poważne ryzyko
klinicznej depresji, alkoholizmu,
zaburzeń odżywiania, a nawet chorób układu krążenia.
Problem w tym, że ochota na roztrząsanie
może być bardzo silna i wydawać się ważna,
więc trudno ten nawyk zwalczyć.
Wiem to z doświadczenia.
Nieco ponad rok temu sam rozwinąłem u siebie ten nawyk.
U mojego brata zdiagnozowano
chłoniaka nieziarniczego w 3. stadium.
Nowotwór był bardzo agresywny,
brat miał widoczne guzy na całym ciele.
Musiał zacząć silną chemioterapię.
A ja nie mogłem przestać myśleć o tym, co on przechodzi.
Nie mogłem przestać myśleć o tym, jak on cierpi.
Mimo że nigdy nie narzekał.
Miał niewiarygodnie pozytywne nastawienie.
Jego zdrowie psychiczne było niesamowite.
Osobiście fizycznie byłem zdrowy, ale psychicznie sobie nie radziłem.
Wiedziałem jednak, co robić.
Badania pokazują, że nawet 2-minutowe rozproszenie uwagi
wystarcza, by zniweczyć ochotę na roztrząsanie.
Kiedy tylko nachodziły mnie negatywne myśli,
zmuszałem się do koncentracji na czymś innym,
aż ta ochota przechodziła.
Po tygodniu moje nastawienie się zmieniło,
stało się bardziej pozytywne i pełne nadziei.
[Walcz z negatywnym myśleniem]
Dziewięć tygodni po rozpoczęciu chemioterapii mój brat miał tomografię
i byłem przy nim, kiedy odbierał wyniki.
Wszystkie guzy zniknęły.
Przed nim wciąż były trzy rundy chemioterapii.
Ale wiedzieliśmy, że wyzdrowieje.
To zdjęcie zostało zrobione dwa tygodnie temu.
Podejmując działanie, gdy czujesz się samotny,
zmieniając reakcje na niepowodzenie,
chroniąc poczucie własnej wartości,
walcząc z negatywnymi myślami,
nie tylko wyleczycie psychiczne rany,
ale też zbudujecie emocjonalną odporność,
rozkwitniecie.
Sto lat temu ludzie zaczęli dbać o higienę osobistą.
Średnia długość życia wydłużyła się o ponad połowę
w ciągu zaledwie kilku dekad.
Wierzę, że jakość życia mogłaby wzrosnąć równie gwałtownie,
gdybyśmy zaczęli praktykować higienę emocji.
Potraficie sobie wyobrazić, jak wyglądałby świat,
gdyby wszyscy byli zdrowsi psychicznie?
Gdyby było mniej samotności i depresji?
Gdyby ludzie wiedzieli, jak poradzić sobie z porażką?
Gdyby lepiej czuli się ze sobą i więcej mogli?
Gdyby byli szczęśliwsi i bardziej zadowoleni?
Ja potrafię, bo to jest świat, w którym pragnę żyć
i w którym chce żyć również mój brat.
Jeśli tylko zdobędziecie wiedzę i zmienicie kilka nawyków,
będziemy mogli stworzyć właśnie taki świat.
Dziękuję bardzo.
(Brawa)
Cresci com o meu gémeo idêntico,
que foi um irmão incrivelmente carinhoso.
Ter um irmão gémeo torna-nos peritos
em identificar favoritismos.
Se a bolacha dele era maior que a minha, eu suspeitava logo.
E, claramente, eu não passava fome.
(Risos)
Quando me tornei psicólogo,
comecei a reparar noutro tipo de favoritismo.
O facto de valorizarmos muito mais o corpo do que a mente.
Passei nove anos na universidade e doutorei-me em psicologia.
Nem vos digo quantas pessoas olharam para o meu cartão de visita e disseram:
"Ah, um psicólogo. Não é um médico a sério."
Como se eu devesse escrever isso no cartão.
(Risos)
Este favoritismo do corpo em relação à mente
é algo que vejo em todo o lado.
Recentemente, em casa de amigos,
o filho deles, de cinco anos, preparava-se para dormir.
Estava em cima de um banco a lavar os dentes, no lavatório.
Escorregou e arranhou a perna no banco, quando caiu.
Chorou durante um minuto mas depois, levantou-se,
voltou para o banco, agarrou numa caixa de pensos rápidos
e colocou um em cima do arranhão.
Este miúdo mal sabe apertar os sapatos,
mas sabia que tinha de cobrir o corte para não ficar infectado
e que tinha de cuidar dos dentes escovando-os duas vezes ao dia.
Todos sabemos como manter a nossa saúde física
e como praticar higiene dentária, certo?
Já o sabemos desde os cinco anos.
Mas o que sabemos sobre manter a nossa saúde psicológica?
Bom, nada...
O que ensinamos aos nossos filhos sobre a saúde emocional?
Nada.
Porque é que passamos mais tempo
a cuidar dos nossos dentes que da nossa mente?
Porque é que a nossa saúde física é mais importante para nós
que a nossa saúde psicológica?
Vocês sabem que sofremos lesões psicológicas
com muito maior frequência do que lesões físicas.
Lesões como o erro ou a rejeição, ou a solidão,
e estas podem piorar se as ignorarmos.
Podem impactar as nossas vidas de formas dramáticas.
Mesmo assim, apesar de existirem técnicas comprovadas cientificamente
para tratar este tipo de lesões psicológicas,
não o fazemos.
Nem nos ocorre que o deveríamos fazer.
"Estás apenas deprimido. Anima-te, está tudo na tua cabeça".
Imaginam dizer isso a alguém com uma perna partida?
"Anda um bocadinho e passa, está tudo na tua perna".
(Risos)
Está na altura de eliminar a disparidade entre a nossa saúde física e psicológica.
Está na altura de serem vistas da mesma forma.
Um pouco como os irmãos gémeos.
Por falar nisso, o meu irmão também é psicólogo.
Por isso, também não é um médico de verdade.
(Risos)
Mas não estudámos juntos.
Na verdade, a coisa mais difícil que fiz, em toda a minha vida,
foi atravessar o Atlântico e mudar-me para Nova Iorque
para fazer o doutoramento em psicologia.
Essa foi a primeira vez que nos separámos
e essa separação foi brutal, para nós.
Enquanto ele ficou entre a família e os amigos,
eu fiquei sozinho, num país novo.
Tínhamos muitas saudades um do outro
mas as chamadas internacionais eram muito caras na altura
e só conseguíamos falar cinco minutos por semana.
Na altura do nosso aniversário,
que era o primeiro que não íamos passar juntos,
decidimos esbanjar
e, nessa semana, falámos dez minutos.
Passei a manhã a andar pelo meu quarto
à espera que ele ligasse,
à espera,
à espera...
Mas o telefone não tocou.
Dada a diferença horária, pensei.
"Ele está com os amigos, há de ligar mais tarde".
Na altura, não havia telemóveis.
Mas ele não ligou.
Comecei a aperceber-me de que, depois de mais de dez meses separados,
ele já não sentia a minha falta da forma que eu sentia falta dele.
Eu sabia que ele ia ligar de manhã,
mas essa noite foi a mais longa e a mais triste da minha vida.
Acordei na manhã seguinte,
olhei para o telefone
e apercebi-me que o tinha desligado da tomada
enquanto andava de um lado para o outro.
Saltei da cama,
voltei a pôr o telefone no lugar
que tocou um segundo depois.
Era o meu irmão, que estava com os azeites.
(Risos)
Também tinha sido a noite mais longa e triste da vida dele.
Tentei explicar-lhe, mas ele disse:
"Não entendo.
Se vias que eu não te ligava, não podias agarrar no telefone e ligar-me?"
Ele tinha razão.
Porque não lhe liguei?
Na altura, não tinha uma resposta, mas hoje, já tenho, e é simples.
Solidão.
A solidão cria uma profunda lesão psicológica.
Uma lesão que distorce a nossa percepção
e confunde o nosso pensamento.
Faz-nos acreditar
que os que nos rodeiam não querem saber de nós.
Faz-nos ter medo de falar,
porque estamos preparados para a rejeição e a dor de coração.
Isto quando o nosso coração já nos dói mais do que podemos aguentar.
Estava numa profunda solidão nessa altura,
mas passava os dias rodeado de pessoas.
Por isso, nunca me ocorreu.
Mas a solidão é definida de forma pura e subjetiva.
Depende unicamente se nos sentimos
emocional ou socialmente desligados dos que estão à nossa volta.
E eu sentia-me.
Há muita investigação à roda da solidão
e é tudo horrível.
Não só a solidão nos faz sentir miseráveis, como nos mata.
Não estou a brincar.
A solidão crónica aumenta a probabilidade de uma morte precoce
em 14 por cento.
Catorze por cento.
A solidão causa tensão alta, colesterol alto,
e até reprime o funcionamento do nosso sistema imunitário,
tornando-nos vulneráveis a todos os tipos de doenças.
Na verdade, alguns cientistas chegaram à conclusão de que, em conjunto,
a solidão crónica representa um risco significativo
para a nossa saúde e longevidade, tal como o tabagismo.
Os maços de tabaco trazem um aviso que diz: "O tabaco mata".
Mas a solidão, não.
É por isso que é tão importante
darmos prioridade à nossa saúde psicológica.
Praticarmos a higiene emocional.
Porque não se pode tratar uma ferida psicológica
se não soubermos que estamos lesionados.
[Preste atenção à dor emocional]
A solidão não é a única ferida psicológica
que distorce as nossas percepções e que nos induz em erro.
[Fracasso]
O fracasso faz isso, também.
Uma vez, visitei um centro de dia onde vi três crianças
com brinquedos de plástico iguais.
Tinham que deslizar o botão vermelho e aparecia um cãozinho fofo.
Uma rapariguinha tentou puxar o botão azul
e depois, sentou-se a olhar para a caixa
com o lábio inferior a tremer.
O rapaz ao lado dela observou a situação,
voltou-se para a caixa dele e desatou a chorar
sem lhe tocar sequer.
Entretanto, outra menina tentou tudo o que se lembrou
até conseguir deslizar o botão vermelho.
O cãozinho saltou e ela guinchou de felicidade.
Então, temos três crianças com o mesmo brinquedo de plástico
mas com reações muito diferentes ao fracasso.
Os dois primeiros eram capazes de deslizar um botão vermelho.
A única coisa que os impediu de conseguir
foi a sua mente, que os enganou e os fez acreditar que não conseguiam.
Os adultos são enganados desta forma a toda a hora.
Temos um conjunto específico de sentimentos e crenças
que são accionados sempre que enfrentamos frustração ou um obstáculo.
Vocês têm noção da forma como a vossa mente reage ao fracasso?
Têm de ter.
Porque se a vossa mente vos tenta convencer
de que não conseguem fazer uma coisa,
e vocês acreditam nisso,
então — tal como as crianças — começam a sentir-se desamparados
e param de tentar ou nem sequer tentam.
Depois, ficam ainda mais convencidos de que não são capazes.
É por isso que há tanta gente
que funciona abaixo do seu potencial.
Porque, nalguma altura, um único fracasso
os convenceu de que não iam conseguir
e eles acreditaram.
Quando nos convencemos de alguma coisa,
é muito difícil mudar de ideias.
Aprendi essa lição à minha custa,
quando era adolescente, com o meu irmão.
Íamos de carro, com amigos, por uma estrada escura, à noite,
e um carro da polícia mandou-nos parar.
Tinha havido um roubo e estavam à procura de suspeitos.
O polícia aproximou-se do carro
e apontou a lanterna para o condutor.
Depois, para o meu irmão no lugar da frente, e para mim.
Esbugalhou os olhos e disse:
"Onde é que já vi a tua cara antes?"
(Risos)
E eu disse: "No lugar da frente".
(Risos)
Mas ele não percebeu.
Por isso, achou que eu estava sob a influência de drogas.
(Risos)
Arrastou-me para fora do carro e revistou-me.
Levou-me até ao carro da polícia
e só quando viu que eu não tinha cadastro
é que lhe pude mostrar que tinha um irmão gémeo no lugar da frente.
Mas enquanto nos afastávamos, eu conseguia ver, pela cara dele,
que ele estava convencido de que eu tinha feito alguma coisa.
É difícil mudar de ideias quando estamos convencidos de algo.
Por isso, é natural ficarmos desmoralizados e derrotados, quando falhamos.
Mas não podemos convencer-nos de que não somos capazes.
Temos de combater os sentimentos de impotência.
Temos de ganhar controlo da situação
e temos de quebrar este ciclo negativo antes de ele começar.
[Estancar a hemorragia emocional]
A nossa mente e os nossos sentimentos
não são os amigos de confiança que achávamos que eram.
São como um amigo muito instável
que pode apoiar-nos num momento e ser desagradável noutro.
Trabalhei com uma mulher
que, depois de 20 anos de casamento e de um divórcio muito feio,
estava finalmente preparada para um primeiro encontro.
Tinha conhecido um homem "online" que parecia simpático e bem-sucedido
e o mais importante é que ele parecia muito interessado.
Estava entusiasmada, comprou um vestido novo
e encontraram-se num bar fino em Nova Iorque para beber um copo.
Dez minutos depois, o homem levanta-se e diz:
"Não estou interessado" e vai-se embora.
[Rejeição]
A rejeição é extremamente dolorosa.
Ela ficou tão magoada que nem se conseguia mexer
e ligou a uma amiga.
A amiga disse: "O que esperavas?
"Tens ancas largas e nada interessante a dizer.
"Porque é que um homem bonito e bem-sucedido como ele
"havia de querer sair com uma falhada como tu?"
É chocante como uma amiga pode ser tão cruel.
Mas será muito menos chocante
é se eu vos disser que não foi a amiga que disse isto.
Foi a mulher que disse isto a si própria.
E isso é algo que todos fazemos.
Especialmente, depois de uma rejeição.
Todos começamos a pensar nas nossas faltas e defeitos.
O que gostaríamos ou não de ser.
Chamamos nomes a nós próprios.
Talvez não sejamos tão duros, mas fazemo-lo.
É interessante porque a nossa auto-estima já está em baixo.
Porque havíamos de querer deixá-la ainda mais abaixo?
Não quereríamos piorar uma lesão física de propósito!
Não faríamos um corte no braço e decidíamos:
"Já sei, vou buscar uma faca e aprofundar ainda mais o corte".
Mas é isso que fazemos sempre com as feridas psicológicas.
Porquê? Por uma fraca higiene emocional.
Porque não damos prioridade à nossa saúde psicológica.
Vários estudos dizem que,
quando a nossa auto-estima está em baixo,
ficamos mais vulneráveis ao "stress" e à ansiedade,
os fracassos e as rejeições magoam mais,
levamos mais tempo a recuperar deles.
Quando somos rejeitados, a primeira coisa que devemos fazer
é reavivar a nossa auto-estima
e não juntar-nos ao "Fight Club" e descarregar com violência.
Quando sofremos emocionalmente,
devemos tratar-nos com a mesma compaixão
que esperamos de um bom amigo.
[Proteger a auto-estima]
Temos de identificar os hábitos emocionais pouco saudáveis e mudá-los.
Um dos menos saudáveis e menos comuns é chamado de "ruminar".
Ou seja, remoer as coisas.
Acontece quando o nosso chefe nos grita,
quando o professor nos faz sentir estúpidos na aula,
ou quando temos uma zanga com um amigo.
Não conseguimos parar de reproduzir a situação na nossa cabeça durante dias.
Por vezes, semanas a fio.
Remoer situações desagradáveis desta forma
pode facilmente tornar-se um hábito, e é um hábito que sai caro.
Isto porque, passar tanto tempo
concentrado em pensamentos negativos e desconcertantes
coloca-nos sob risco de desenvolver
depressões clínicas, alcoolismo,
perturbações alimentares e até doenças cardiovasculares.
O problema é que a vontade de remoer
pode ser muito forte, muito importante e é um hábito difícil de interromper.
Sei isto por experiência.
Há pouco tempo, eu próprio desenvolvi este hábito.
O meu irmão gémeo foi diagnosticado
com um linfoma não Hodgkins de fase III.
O cancro dele era extremamente agressivo
e tinha tumores visíveis por todo o corpo.
Teve de começar a fazer um tratamento agressivo de quimioterapia.
Não conseguia deixar de pensar naquilo por que ele estava a passar.
Não parava de pensar no quanto ele estava a sofrer.
Apesar de ele nunca se queixar, nem uma só vez.
Tinha uma attitude incrivelmente positiva.
A saúde psicológica dele era surpreendente.
Eu era fisicamente saudável, mas psicologicamente era uma desgraça.
Mas eu sabia o que tinha de fazer.
Os estudos dizem-nos que memo uma distração de dois minutos
é o suficiente para travar a vontade de remoer esse momento.
Sempre que tinha um pensamento preocupante, perturbante, negativo,
forçava-me a concentrar-me noutra coisa até essa vontade passar.
Numa semana, toda a minha perspectiva tinha mudado
e tinha-me tornado mais positivo e mais esperançoso.
[Combater o pensamento negativo]
Nove semanas depois de ele ter começado a quimioterapia, fez uma TAC
e eu estava ao lado dele quando recebemos os resultados.
Todos os tumores tinham desaparecido!
Ainda tinha mais três sessões de quimioterapia.
Mas sabíamos que ele ia recuperar.
Esta foto foi tirada há duas semanas.
Agindo quando se está solitário,
mudando a nossa resposta ao fracasso,
protegendo a nossa auto-estima,
combatendo o pensamento negativo,
não só curamos as nossas feridas psicológicas,
como também criamos resistência emocional e prosperamos.
Há cem anos, começámos com a higiene pessoal.
A esperança de vida subiu em mais de cinquenta por cento
apenas em algumas décadas.
Acredito que a nossa qualidade de vida poderia também subir dramaticamente
se todos começássemos a cuidar da nossa higiene emocional.
Imaginam como seria o mundo
se todos fossem mais saudáveis psicologicamente?
Se houvesse menos solidão e menos depressões?
Se as pessoas soubessem como ultrapassar o fracasso?
Se se sentissem melhor com eles mesmos e mais capacitados?
Se fossem mais felizes e se sentissem mais preenchidos?
Eu consigo, porque é esse o mundo em que quero viver
e é esse o mundo em que o meu irmão quer viver.
Se nos informarmos e mudarmos apenas alguns hábitos simples,
poderíamos todos viver neste mundo.
Muito obrigado.
(Aplausos)
Cresci com meu gêmeo idêntico,
que foi um irmão incrivelmente carinhoso.
Ter um irmão gêmeo nos transforma em peritos
em identificar favoritismos.
Se o biscoito dele era um pouquinho maior que o meu,
eu suspeitava logo.
E claramente, eu não passava fome.
(Risos)
Quando me tornei psicólogo,
comecei a reparar em outro tipo de favoritismo:
o fato de valorizarmos muito mais o corpo do que a mente.
Passei nove anos na universidade e fiz Doutorado em Psicologia.
Nem posso dizer quantas pessoas olharam para o meu cartão de visita e disseram:
"Ah, um psicólogo. Então... não é um médico de verdade."
Como se eu devesse informar isso no meu cartão.
(Risos)
[Dr. Guy Winch Apenas um psicólogo
(Não um médico de verdade) Sim, muito decepcionante.]
Esse favoritismo do corpo em relação à mente
é algo que vejo em todo lugar.
Recentemente, na casa de amigos,
o filho deles de cinco anos preparava-se para dormir.
Estava em cima de um banco escovando os dentes na frente pia.
Ele escorregou e arranhou a perna no banco quando caiu,
chorou durante um minuto mas depois, levantou-se,
voltou para o banco, pegou uma caixa de curativos
e colocou um sobre o arranhão.
Essa criança mal podia amarrar os cadarços,
mas sabia que tinha que cobrir o corte para não ficar infectado
e que precisava cuidar dos dentes, escovando-os duas vezes ao dia.
Todos sabemos como manter a nossa saúde física
e como praticar a higiene bucal, certo?
Já sabemos disso desde os cinco anos.
Mas o que sabemos sobre manter a nossa saúde psicológica?
Bem, nada.
O que ensinamos aos nossos filhos sobre a higiene emocional?
Nada.
Por que passamos mais tempo
cuidando de nossos dentes do que de nossa mente?
Por que nossa saúde física é tão mais importante para nós
do que nossa saúde psicológica?
Sabemos que sofremos danos psicológicos
com muito mais frequência do que danos físicos.
Danos como fracasso, rejeição ou solidão,
e eles podem piorar se os ignorarmos.
E eles podem impactar as nossas vidas de maneiras dramáticas.
Mesmo assim, apesar de existirem técnicas comprovadas cientificamente
que poderíamos usar para tratar estes tipos de danos psicológicos,
não o fazemos.
Nem nos ocorre que deveríamos tratá-los.
"Você está apenas deprimido. Anime-se, está tudo na sua cabeça".
Podem imaginar dizer isso a alguém com uma perna quebrada?
"É só andar que passa, está tudo na sua perna".
(Risos)
Está na hora de eliminar a disparidade entre a nossa saúde física e psicológica.
Está na hora de elas serem vistas da mesma forma.
Como se fossem gêmeas.
Falando nisso, meu irmão também é psicólogo.
Também não é um médico de verdade.
(Risos)
Mas não estudamos juntos.
Na verdade, a coisa mais difícil que fiz em toda a minha vida
foi atravessar o Atlântico e me mudar para Nova York
para fazer meu Doutorado em Psicologia.
Foi a primeira vez em que nos separamos
e essa separação foi brutal para nós.
Mas enquanto ele ficou junto da família e dos amigos,
eu fiquei sozinho, em um país novo.
Sentíamos muita saudade um do outro,
mas as chamadas internacionais eram muito caras na época
e só conseguíamos falar cinco minutos por semana.
Quando chegou nosso aniversário,
o primeiro que não íamos passar juntos,
decidimos esbanjar.
Naquela semana, falaríamos por dez minutos.
Passei a manhã andando pelo quarto,
esperando que ele ligasse.
E esperei --
e esperei,
mas o telefone não tocou.
Por causa do fuso horário,
eu pensei: "Ele está com os amigos, vai ligar mais tarde".
Naquele tempo não havia celulares.
Mas ele não ligou.
Comecei a pensar que, depois de mais de dez meses separados,
ele já não sentia a minha falta da forma que eu sentia a dele.
Eu sabia que ele ia ligar de manhã,
mas aquela noite foi uma das mais tristes e longas da minha vida.
Acordei na manhã seguinte,
olhei para o telefone,
e percebi que o tinha tirado do gancho
enquanto andava de um lado para o outro.
Saí da cama, coloquei o telefone no gancho
e ele tocou um segundo depois.
Era o meu irmão,
e como ele estava bravo!
(Risos)
Também tinha sido a noite mais longa e triste da vida dele.
Tentei explicar o que aconteceu, mas ele disse:
"Não entendo. Se viu que eu não ligava,
não podia pegar o telefone e me ligar?"
Ele estava certo.
Por que não liguei pra ele?
Naquele dia, eu não tinha uma resposta, mas hoje tenho e é simples:
Solidão.
A solidão cria uma ferida psicológica profunda,
que distorce a nossa percepção
e confunde o nosso pensamento.
Ela nos faz acreditar
que aqueles que nos rodeiam se importam muito menos
do que realmente se importam.
Ela nos faz ter medo de pedir ajuda,
pois, para que se colocar em perigo de ser rejeitado e sofrer
quando o nosso coração já dói mais do que podemos aguentar?
Eu estava em uma solidão profunda naquela época,
mas passava os dias rodeado de pessoas,
então isso nunca me ocorreu.
Mas a solidão é definida de forma pura e subjetiva.
Depende unicamente de se nos sentimos
emocional ou socialmente desligados dos que estão à nossa volta
e eu me sentia.
Há muita investigação a respeito da solidão,
e é tudo apavorante.
Ela não só nos faz sentir infelizes, como nos mata.
Não estou brincando.
A solidão crônica aumenta a probabilidade de uma morte precoce em 14%.
Catorze por cento!
A solidão causa pressão alta, colesterol alto,
e até suprime o funcionamento do nosso sistema imunológico,
deixando-nos vulneráveis a todos os tipos de doenças.
Na verdade, cientistas concluíram que, considerada em conjunto,
a solidão crônica representa um risco significativo
para a nossa saúde e longevidade, assim como o tabagismo.
Os maços de cigarro trazem um aviso que diz: "Isso pode matá-lo."
Mas a solidão, não.
E é por isso que é tão importante
priorizarmos nossa saúde psicológica,
que pratiquemos a higiene emocional.
Porque não podemos tratar uma ferida psicológica
se não soubermos que estamos lesionados.
[Preste atenção à dor emocional]
A solidão não é a única ferida psicológica
que distorce a nossa percepção e nos engana.
[Fracasso]
O fracasso faz isso também.
Uma vez visitei uma creche, onde vi três crianças
com brinquedos de plástico iguais.
Se elas deslizassem o botão vermelho, apareceria um cãozinho fofo.
Uma garotinha tentou puxar o botão roxo, em seguida, tentou empurrá-lo,
e depois sentou-se, olhando para a caixa com o lábio inferior tremendo.
O garotinho ao lado dela a observou,
virou-se para a caixa dele e desatou a chorar sem sequer tocá-la.
Entretanto, outra garotinha tentou tudo o que imaginou,
até deslizar o botão vermelho,
o cãozinho apareceu e ela gritou de alegria.
Então, temos três crianças com o mesmo brinquedo de plástico,
mas com reações muito diferentes ao fracasso.
Os primeiros dois eram capazes de deslizar o botão vermelho.
A única coisa que os impediu de conseguir foi a mente deles,
que os enganou e os fez acreditar que não conseguiriam.
Os adultos são enganados desta forma a todo momento.
Temos um conjunto-padrão de sentimentos e crenças
que são acionados sempre que enfrentamos frustrações ou contratempos.
Vocês estão cientes de como sua mente reage ao fracasso?
Vocês precisam saber.
Porque se a sua mente tenta lhes convencer
de que não conseguem fazer uma coisa,
e vocês acreditam nisso,
então, assim como aquelas duas crianças, vocês começam a se sentir desamparados
e param de tentar ou nem sequer tentam.
Vocês então se convencem ainda mais de que não são capazes.
É por isso que há tanta gente que funciona abaixo do seu potencial real.
Pois, em algum momento, às vezes um único fracasso
as convenceu de que não iam conseguir
e elas acreditaram.
Quando nos convencemos de alguma coisa,
é muito difícil mudar de ideia.
Aprendi essa lição da maneira difícil
quando meu irmão e eu éramos adolescentes.
Estávamos dirigindo com amigos por uma estrada escura, à noite,
quando uma viatura da polícia nos mandou parar.
Tinha ocorrido um roubo na área e estavam à procura de suspeitos.
O policial se aproximou do carro
e apontou a lanterna para o condutor,
em seguida para o meu irmão, no banco da frente e depois para mim.
Ele arregalou os olhos e disse:
"Onde eu já vi o seu rosto antes?"
(Risos)
E eu disse:
"No banco da frente."
(Risos)
Mas isso não fez sentido nenhum para ele,
então ele achou que eu estava drogado.
(Risos)
Ele me arrastou para fora do carro e me revistou.
Ele me levou para a viatura
e foi só quando verificou que eu não tinha ficha,
que pude mostrar a ele o meu irmão gêmeo no banco da frente.
Mas enquanto nos afastávamos, eu podia ver, pela cara dele,
que ele estava convencido de que eu tinha feito alguma coisa.
É difícil mudar de ideia quando estamos convencidos de algo.
Então é natural se sentir desmoralizado e derrotado quando falhamos.
Mas não podemos nos deixar convencer de que não somos capazes.
Temos que combater os sentimentos de impotência.
Temos que ter o controle da situação
e quebrar esse ciclo negativo antes que ele comece.
[Estanque a hemorragia emocional]
Nossas mentes e sentimentos
não são os amigos de confiança que achávamos que eram.
São como aqueles amigos muito instáveis
com os quais podemos contar uma hora mas são muito desagradáveis em outra.
Trabalhei com uma mulher que,
depois de 20 anos de casamento e um divórcio muito feio,
estava finalmente preparada para um primeiro encontro.
Tinha conhecido na internet um homem que parecia simpático e bem-sucedido
e o mais importante: ele parecia muito interessado.
Então, ela ficou entusiasmada, comprou um vestido novo,
e encontraram-se num bar fino em Nova York para beber algo.
Após dez minutos de encontro, o homem se levanta e diz:
"Não estou interessado" e vai embora.
[Rejeição]
A rejeição é extremamente dolorosa.
Ela ficou tão magoada, que nem conseguia se mexer.
Ela ligou para uma amiga.
A amiga disse: "O que esperava?
Você tem o quadril largo e nada de interessante para dizer.
Por que um homem bonito e bem-sucedido como ele
sairia com uma fracassada como você?"
É chocante como uma amiga poderia ser tão cruel.
Mas seria menos chocante
se eu dissesse a vocês que não foi a amiga que disse isso.
Foi a mulher que disse isso para si mesma.
E isso é algo que todos fazemos.
Principalmente depois de uma rejeição.
Todos começamos a pensar em nossos defeitos e falhas,
no que gostaríamos ou não de ser.
Pensamos mal de nós.
Talvez não sejamos tão duros, mas todos fazemos isso.
É interessante, pois a nossa autoestima já está ferida.
Por que íamos querer feri-la ainda mais?
Não agravaríamos uma lesão física de propósito.
Não faríamos um corte no braço e decidir:
"Já sei, vou pegar uma faca e aprofundar ainda mais o corte".
Mas fazemos isso toda hora com os danos psicológicos.
Por quê?
Porque temos uma higiene emocional fraca.
Porque não damos prioridade à nossa saúde psicológica.
Vários estudos indicam que,
quando a nossa autoestima está baixa,
ficamos mais vulneráveis ao estresse e à ansiedade,
que os fracassos e rejeições magoam mais
e levamos mais tempo para nos recuperar deles.
Quando somos rejeitados, a primeira coisa que devíamos fazer
é reanimar a nossa autoestima
e não nos juntar ao Clube da Luta e espancá-la ainda mais.
Quando sofremos emocionalmente,
devemos nos tratar com a mesma compaixão
que esperamos de um bom amigo.
[Proteja a sua autoestima]
Temos de identificar nossos hábitos emocionais doentios e mudá-los.
Um dos menos saudáveis e mais comum é chamado de ruminação.
Ruminar significa remoer as coisas.
Acontece quando o chefe grita conosco,
quando o professor nos faz sentir estúpidos na aula,
ou quando temos uma briga feia com um amigo
e não conseguimos parar de reproduzir a cena em nossa cabeça durante dias,
algumas vezes, por semanas.
Remoer situações desagradáveis dessa forma
pode facilmente tornar-se um hábito que custa muito caro.
Isso porque, passar tanto tempo
concentrado em pensamentos negativos e desconcertantes
nos coloca sob o risco de desenvolver depressão clínica, alcoolismo,
distúrbios alimentares e até doenças cardiovasculares.
O problema é que a vontade de remoer
pode ser muito forte, muito importante e é um hábito difícil de ser quebrado.
Sei disso por experiência.
Há pouco mais de um ano, eu mesmo desenvolvi este hábito.
O meu irmão gêmeo foi diagnosticado
com linfoma não Hodgkins no estágio III.
O câncer dele era extremamente agressivo,
com tumores visíveis por todo o corpo.
Ele teve que começar um tratamento agressivo de quimioterapia.
Eu não conseguia deixar de pensar no que ele estava passando.
Não parava de pensar no quanto ele estava sofrendo,
mesmo sem ele nunca se queixar, nenhuma vez.
Ele tinha uma atitude incrivelmente positiva.
A saúde psicológica dele era surpreendente.
Eu estava fisicamente saudável, mas psicologicamente estava péssimo.
Mas eu sabia o que tinha que fazer.
Os estudos dizem que mesmo uma distração de dois minutos
é o suficiente para acabar com a vontade de remoer um momento.
Sempre que eu tinha um pensamento preocupante, perturbador, negativo,
eu me forçava a me concentrar em outra coisa até essa vontade passar.
Dentro de uma semana, toda a minha perspectiva havia mudado
e eu tinha me tornado mais positivo e mais esperançoso.
[Combata o pensamento negativo]
Nove semanas depois de ter começado a quimioterapia, ele fez uma tomografia.
Eu estava ao lado dele quando ele recebeu os resultados.
Todos os tumores tinham desaparecido.
Ele ainda tinha mais três sessões de quimioterapia,
mas sabíamos que ele ia se recuperar.
Esta foto foi tirada há duas semanas.
Ao agir quando estamos solitários,
ao mudar a nossa reação ao fracasso,
ao proteger a nossa autoestima,
ao combater o pensamento negativo,
não só curamos as nossas feridas psicológicas,
como também criamos resistência emocional e prosperamos.
Há 100 anos começamos a praticar a higiene pessoal.
A expectativa de vida aumentou em mais de 50% apenas em algumas décadas.
Acredito que a nossa qualidade de vida poderia também aumentar extremamente
se todos começássemos a praticar nossa higiene emocional.
Conseguem imaginar como seria o mundo
se todos fôssemos mais saudáveis psicologicamente?
Se houvesse menos solidão e menos depressões?
Se as pessoas soubessem como superar o fracasso?
Se elas se sentissem melhor consigo mesmas e mais fortalecidas?
Se fossem mais felizes e se sentissem mais realizadas?
Eu consigo, porque é esse o mundo no qual quero viver.
Esse é o mundo no qual meu irmão quer viver também.
Se nos informarmos e mudarmos apenas alguns hábitos simples,
bem, todos poderíamos viver neste mundo.
Muito obrigado.
(Aplausos)
Я рос со своим братом-близнецом,
который был невероятно любящим братом.
Как и любой близнец, я был экспертом
в выявлении любимчиков.
Если его печенье было хоть немного больше моего, у меня возникали вопросы.
Это при том, что я определённо не голодал.
(Смех)
Когда я стал психологом,
я стал замечать фаворитизм другого рода.
И это то, насколько выше нашего ума мы ценим наше тело.
Я провёл девять лет в университете, чтобы получить степень доктора психологии.
И вы не поверите, сколько людей смотрят на мою визитную карточку, говоря:
«А, психолог, то есть не настоящий врач».
Как будто это написано визитке.
[Д-р Гай Винч: всего лишь психолог. (Не настоящий врач)]
(Смех)
Такого рода фаворитизм тела по отношению к разуму
я вижу во всём.
Недавно я был дома у друга,
и его пятилетний сын готовился ко сну.
Когда он стоял на табурете у раковины и чистил зубы,
он поскользнулся, упал и поцарапал ногу о табурет.
Он поплакал с минуту, но затем поднялся,
вернулся на табурет и достал коробочку с лейкопластырем,
чтобы заклеить порез.
Этот ребёнок едва мог справиться со шнурками,
но он уже знал, что нужно заклеить порез, чтобы туда не попала инфекция,
и нужно ухаживать за своими зубами, чистя их дважды в день.
Мы все знаем, как поддерживать наше физическое здоровье
и как применять правила гигиены полости рта, не так ли?
Мы это знаем с пяти лет.
Но что мы знаем о поддержке психологического здоровья?
Пожалуй, ничего.
Что мы говорим, обучая детей психологической гигиене?
Ничего.
Как получилось, что мы проводим больше времени,
заботясь о наших зубах, чем о нашем разуме?
Почему наше физическое здоровье для нас намного важнее,
чем наше психологическое здоровье?
Мы получаем психологические травмы
намного чаще физических.
Такие, например, как неудачи, отказы или одиночество;
и нам будет от них только хуже, если игнорировать их.
И они могут повлиять на нашу жизнь, значительно ухудшив её.
И при том, что у нас есть научно доказанные методы,
которые мы можем использовать в лечении психологических травм,
мы их не используем и даже не осознаём необходимости в них.
«Если у тебя депрессия, забудь о ней — она только у тебя в голове».
Представьте, что вы сказали это человеку, сломавшему ногу?
«Иди, прогуляйся, дело только в твоей ноге».
(Смех)
Пришло время сократить разрыв между физическим и психическим здоровьем.
Пришло время поставить между ними знак равенства,
сделать их подобными близнецам.
Кстати, мой брат тоже психолог.
То есть, он тоже не настоящий врач.
(Смех)
Однако, мы не учились вместе.
На самом деле, самым сложным для меня в жизни было
пересечь Атлантику и поехать в Нью-Йорк,
чтобы получить степень доктора психологии.
Тогда в первый раз в жизни мы были не вместе:
разлука была тяжела для нас обоих.
Но в то время как он оставался в кругу семьи и друзей,
я был один в новой стране.
Мы ужасно скучали друг по другу,
но международные звонки были в то время очень дóроги,
и мы могли себе позволить только пять минут в неделю.
Когда настал наш день рождения
и мы впервые должны были провести его не вместе,
мы решили раскошелиться
и поговорить на той неделе десять минут.
Я провёл целое утро, расхаживая по комнате
в ожидании его звонка.
Я всё ждал
и ждал,
но телефон не звонил.
Учитывая разницу во времени, я предположил:
«Наверное, он с друзьями и позвонит позже».
Тогда не было мобильных телефонов.
Но он не позвонил.
И я начал осознавать, что после десяти месяцев разлуки
он больше не скучал по мне так, как скучал по нему я.
И я знал, что он позвонит утром;
но та ночь была самой печальной и долгой из всех ночей в моей жизни.
Я проснулся следующим утром,
посмотрел на телефон
и увидел, что случайно сдвинул трубку с рычага,
пока расхаживал вчера.
Я вскочил с кровати
и положил трубку обратно на рычаг;
и спустя секунду раздался звонок:
и это был мой брат — и как же он был взбешён!
(Смех)
Это была самая печальная и длинная ночь и в его жизни тоже.
Я постарался объяснить, что случилось, но он сказал:
«Я не пойму: если я тебе не позвонил,
почему ты не снял трубку и не позвонил сам?»
Он был прав.
Почему я не позвонил?
У меня тогда не было ответа, но он есть сегодня, и он очень прост:
одиночество.
Одиночество наносит глубокую психологическую рану.
Оно искажает наше восприятие
и запутывает наши мысли.
Оно заставляет нас верить,
что окружающие заботятся о нас намного меньше, чем на самом деле.
Оно заставляет нас бояться чего-то добиваться,
потому что зачем готовить себя к отказу или страданиям,
когда сердце уже испытывает боль, большую, чем может выдержать?
Тогда я находился в тисках настоящего одиночества,
но меня весь день окружали люди,
так что я не осознавал этого.
Но одиночество определяется чисто субъективно.
Оно зависит исключительно от того, чувствуешь ли ты себя
эмоционально или социально отделённым от окружающих.
И я это чувствовал.
Есть много исследований об одиночестве,
и все они ужасают.
Одиночество не только сделает вас несчастным, оно убьёт вас.
Я не шучу.
Хроническое одиночество увеличивает вероятность
вашей ранней смерти на 14 процентов.
14 процентов.
Одиночество вызывает высокое давление, повышенный уровень холестерина.
Оно даже подавляет функционирование иммунной системы,
делая вас уязвимым для любых болезней.
Учёные пришли к выводу о том, что в своей совокупности
хроническое одиночество представляет значительный риск для вашего здоровья
и долголетия на длительный период, в такой же степени, как и курение.
Сейчас упаковки сигарет выпускают с надписью: «Это может убить».
Но с одиночеством такого не происходит.
Вот почему так важно,
чтобы мы уделяли большое внимание психологическому здоровью.
И занимались эмоциональной гигиеной.
Потому что нельзя вылечить психологическую травму,
если не осознавать, что она у вас есть.
[Будьте внимательны к эмоциональной боли]
Одиночество — это не только психологическая травма,
искажающая наше восприятие и ведущая к заблуждениям.
[Неудача]
Этому также способствует неудача.
Однажды я посетил дневной центр, где увидел трёх малышей,
играющих с одинаковыми пластмассовыми игрушками.
Нужно было подвинуть красную кнопку, и оттуда выскакивал милый пёсик.
Одна девочка попыталась тянуть фиолетовую кнопку, затем надавить на неё,
и потом она просто уселась и стала смотреть на коробку,
а её нижняя губа дрожала.
Мальчик рядом с ней, видя, что произошло,
повернулся к своей коробке и расплакался,
даже не притронувшись к ней.
Тем временем другая девочка перепробовала всё, о чем могла подумать,
пока не подвинула красную кнопку:
милый пёсик выскочил, и она завизжала от восторга.
Итак, три малыша с одинаковыми игрушками,
но с разной реакцией на неудачу.
Первые два вполне могли справиться с красной кнопкой.
Единственное, что явилось для них помехой,
это их разум, который убедил их в том, что они этого не могут.
Точно так же постоянно обманываются и взрослые.
Фактически у каждого есть стандартный набор и чувств и убеждений,
который срабатывает каждый раз при встрече с разочарованиями и неудачами.
Знаете ли вы, как ваш разум реагирует на неудачу?
Вам нужно это знать.
Потому что если ваш разум пытается убедить вас,
что вы на что-то не способны
и вы верите в это,
то вы, как и те два малыша, начнёте чувствовать себя беспомощными
и слишком скоро прекратите попытки или вообще не станете пытаться.
И вы ещё больше убедите себя в том, что не можете преуспеть.
Вот почему так много людей
не используют полностью свой потенциал.
Потому что когда-то давно на их пути одна маленькая неудача
убедила их, что они не могут преуспеть,
и они поверили.
Однажды убедившись в чём-то,
мы с трудом меняем своё мнение.
Мне тяжело дался этот урок.
Когда мы с братом были подростками,
мы ехали с друзьями ночью по тёмной дороге,
и нас остановила полиция.
В этом районе было ограбление, и полиция искала подозреваемых.
Офицер приблизился к машине
и направил фонарик на водителя,
потом на брата на переднем сидении, потом осветил меня.
Раскрыв широко глаза, он сказал:
«Где я тебя раньше видел?»
(Смех)
И я ответил: «На переднем сидении».
(Смех)
Но это для него не имело никакого смысла.
Он подумал, что это у меня от наркотиков.
(Смех)
Поэтому вытащил меня из машины и обыскал,
отвёл к полицейской машине
и только когда проверил, что обо мне нет сведений в полиции,
я смог показать своего брата-близнеца на переднем сидении.
Но даже когда мы уезжали, по его лицу было видно,
что он убеждён, что мне удалось что-то утаить.
Мнение трудно изменить, если мы в чём-то убеждены.
Так что вполне естественно чувствовать разочарование и поражение после неудачи.
Но нельзя позволять себе думать о том, что вы не добъётесь успеха.
Вы должны бороться с чувством беспомощности.
Вы должны контролировать ситуацию, взять себя в руки
и сломать негативный цикл до его начала.
[Перестаньте кровоточить эмоционально]
Наш разум и чувства —
это не те друзья, на которых можно положиться.
Они, как капризный друг,
который однажды может поддержать нас, а потом противно повести себя.
Однажды я работал с женщиной,
которая после 20 лет брака и ужасно неприятного развода
была наконец готова к первому свиданию.
Она познакомилась онлайн с парнем, казавшимся хорошим и успешным,
и что более важно — который, казалось, был очень ею увлечён.
Она была в предвкушении, купила себе новое платье,
и они встретились в престижном баре в Нью-Йорке.
Спустя десять минут он встаёт и говорит:
«Я не заинтересован». И уходит.
[Отказ]
Быть отвергнутым — это чрезвычайно болезненно.
Женщина была в таком шоке, что не могла пошевелиться.
Она лишь позвонила подруге.
И подруга сказала: «А чего ты ожидала?
У тебя полные бёдра, и ты не можешь рассказать ничего интересного.
Зачем такому симпатичному и успешному мужчине, как этот,
тратить время на такую неудачницу, как ты?»
В самом деле, шокирует: как друг может быть настолько жестоким?
Но это было бы намного менее шокирующим,
если бы я сказал, что никакой подруги не было.
Это были слова, которые та женщина сказала сама себе.
И это то, что мы все делаем.
Особенно после того, как получаем отказ.
Мы начинаем думать обо всех наших ошибках и недостатках,
о том, какими бы хотели быть и не стали,
мы ругаем сами себя.
Может не так резко, но мы все это делаем.
И это интересно потому, что наша самооценка уже и так страдает.
Почему мы хотим идти дальше и нанести ей ещё больший ущерб?
Мы никогда бы намеренно не нанесли бы себе большей раны.
Вы бы не порезали свою руку и не решили бы:
«Возьму-ка я нож и посмотрю, насколько глубже я могу сделать эту рану».
Но с психологическими травмами мы делаем это постоянно.
Почему? Из-за плохой эмоциональной гигиены.
Потому что психологическое здоровье менее важно для нас.
Из десятков исследований мы знаем,
что когда ваша самооценка занижена,
вы более уязвимы для стресса и тревоги,
что неудачи и отказы ранят сильнее
и требуется большее времени, чтобы восстановиться.
Так что когда вы получаете отказ, первое, что вы должны сделать, —
это восстановить вашу самооценку,
а не вступать в «Бойцовский клуб» и полностью добивать её.
Когда у вас эмоциональная боль,
относитесь к себе с тем же состраданием,
которое вы бы ожидали от своего настоящего друга.
[Защитите свою самооценку]
Мы должны выявить наши нездоровые психологические привычки и изменить их.
Одна из самых нездоровых и наиболее распространённых — это руминация.
Это означает зацикливание на одном и том же.
Когда ваш босс кричит на вас,
или профессор выставляет вас перед классом глупцом,
или у вас была большая ссора с другом
и вы просто не перестаёте проигрывать эту сцену в голове целыми днями,
иногда даже неделями.
Зацикливание на неприятных событиях таким способом
может легко перерасти в привычку, и очень недешёвую.
Потому что проводя столько времени,
фокусируясь на огорчающих или негативных мыслях,
вы подвергаете себя большому риску развития
клинической депрессии, алкоголизма,
расстройства пищеварения и даже сердечно-сосудистых заболеваний.
Проблема в том, что побуждение к повторному размышлению
может казаться настолько сильным и важным, что его сложно остановить.
Я это точно знаю.
Потому что чуть более года назад я развил эту привычку у себя сам.
Моему брату-близнецу поставили диагноз:
лимфома не-Ходжкинса 3-ей степени.
Его рак был очень агрессивен,
у брата были видимые опухоли по всему телу.
И он был вынужден начать тяжёлый курс химиотерапии.
Меня не покидала мысль о том, через что ему приходится проходить.
Я непрестанно думал о том, как он страдал.
Даже при том, что он никогда не жаловался, ни разу.
Он сохранял невероятно позитивный настрой.
Его психическое здоровье было изумительным.
Я был физически здоров, но психически — в полном раздрае.
Но я знал, что делать.
Исследования показывают, что отвлечься даже на пару минут
достаточно, чтобы побороть навязчивые мысли в данный момент.
И при каждом возникновении беспокоящих, огорчающих негативные мыслей,
я заставлял себя сконцентрироваться на чём-то другом, пока это не проходило.
И в течение недели мой настрой изменился
и стал более обнадёживающим и позитивным.
[Боритесь с негативным мышлением]
Девять недель после начала химиотерапии брату сделали компьютерную томографию,
я был с ним, когда пришли результаты.
Все опухоли исчезли.
Ему всё ещё нужно было пройти три цикла химиотерапии.
Но мы знали, что он поправится.
Это фото сделано две недели назад.
Действуя, когда вам одиноко,
изменяя ваши реакции на неудачи,
защищая свою самооценку,
борясь с негативным мышлением,
вы не просто излечите психологические раны,
но и создадите эмоциональную устойчивость, вы будете процветать.
Сотни лет назад человечество начало соблюдать личную гигиену.
И продолжительность жизни выросла на 50%
всего за несколько десятилетий.
Я верю, что качество нашей жизни могло бы так же значительно возрасти,
если бы мы начали соблюдать эмоциональную гигиену.
Можете представить себе мир,
где каждый был бы психически здоровее?
Если бы было меньше одиночества, меньше депрессий?
Если бы люди знали, как справляться с неудачами?
Если бы они чувствовали себя лучше и сильнее?
Если бы были более счастливыми и удовлетворёнными?
Я могу, потому что это мир, в котором хочу жить я
и в котором хочет жить и мой брат.
Если вы просто будете информированы и измените несколько простых привычек,
то все мы сможем жить в таком мире.
Спасибо большое.
(Аплодисменты)
Odrastao sam sa svojim identičnim blizancem
koji je izuzetan brat pun ljubavi.
Jedna od stvari kad si blizanac je da te to učini ekspertom
za primećivanje favorizovanja.
Kad bi njegov kolač bio malčice veći od mog, postavljao bih pitanja.
A očigledno je da nisam gladovao.
(Smeh)
Kada sam postao psiholog,
počeo sam da primećujem drugu vrstu favorizovanja,
a to je koliko više vrednujemo telo od uma.
Proveo sam devet godina na univerzitetu stičući svoj doktorat iz psihologije,
i ne mogu da vam opišem koliko ljudi pogleda moju vizit kartu i kaže:
"O, psiholog. Znači niste pravi doktor."
kao da bi to trebalo da piše na njoj.
(Smeh)
Ovo favorizovanje tela nad umom
vidim svugde.
Nedavno sam bio u kući jednog prijatelja,
i njihov petogodišnjak se spremao za krevet.
Stajao je na stolici kraj lavaboa perući zube,
kada se okliznuo i ogrebao nogu o stolicu kada je pao.
Plakao je minut, ali onda je ponovo ustao,
vratio se na stolicu i posegao za kutijom flastera
da stavi jedan na posekotinu.
Ovo dete jedva da može da veže pertle,
ali zna da treba da zaštitite posekotinu tako da se ne inficira,
i da morate da se starate o zubima tako što ćete ih prati dva puta dnevno.
Svi mi znamo kako da održavamo fizičko zdravlje
i kako da obavljamo higijenu zuba, zar ne?
Znamo to od svoje pete godine.
Ali šta znamo o održavanju našeg psihičkog zdravlja?
Pa, ništa.
Čemu učimo našu decu u vezi sa emocionalnom higijenom?
Ničemu.
Kako to da provodimo više vremena
brinući o svojim zubima nego o svom umu?
Zašto nam je fizičko zdravlje toliko važnije
od psihičkog zdravlja?
Trpimo psihičke povrede
čak i češće nego fizičke,
povrede poput neuspeha ili odbacivanja i usamljenosti.
A one se mogu i pogoršati ako ih ignorišemo,
i mogu drastično uticati na naše živote.
A ipak, iako postoje naučno dokazane tehnike
koje možemo koristiti da tretiramo te psihičke povrede, mi to ne činimo.
Čak nam ni ne pada na pamet da bi trebalo.
"O, deprimiran si? Samo se trgni, sve je to u tvojoj glavi."
Možete li da zamislite da kažete to nekome sa slomljenom nogom:
"O, samo se trgni, sve je to u tvojoj nozi."
(Smeh)
Vreme je da zatvorimo jaz između našeg fizičkog i psihičkog zdravlja.
Vreme je da ih izjednačimo,
kao blizance.
Kad smo već kod toga, moj brat je takođe psiholog.
Tako da ni on nije pravi doktor.
(Smeh)
Nismo studirali zajedno, doduše.
Zapravo, u životu mi je najteže bilo
da se preselim preko Atlantika u Njujork
da bih stekao doktorat iz psihologije.
Tada smo bili razdvojeni prvi put u životu,
i razdvojenost je bila grozna za obojicu.
Ali dok je on ostao sa porodicom i prijateljima,
ja sam bio sam u novoj zemlji.
Užasno smo nedostajali jedan drugom,
ali su međunarodni pozivi tada bili stvarno skupi
i mogli smo da priuštimo da pričamo pet minuta nedeljno.
Kada je došao naš rođendan,
bio je to prvi koji nećemo provesti zajedno.
Odlučili smo da se razmećemo
i te nedelje da pričamo 10 minuta.
Proveo sam jutro koračajući po sobi,
čekajući ga da pozove -
i čekao sam
i čekao,
ali telefon nije zvonio.
S obzirom na vremensku razliku, pretpostavio sam:
"Okej, izašao je sa prijateljima, pozvaće kasnije."
Tada nije bilo mobilnih telefona.
Ali nije zvao.
I počeo sam da shvatam da nakon razdvojenosti duže od 10 meseci,
nisam mu više nedostajao koliko je on meni.
Znao sam da će pozvati ujutru,
ali ta noć je bila jedna od najtužnijih i najdužih noći u mom životu.
Probudio sam se narednog jutra.
Bacio sam pogled na telefon
i shvatio sam da sam prevrnuo slušalicu
kada sam koračao prethodnog dana.
Zateturao sam se iz kreveta,
povezao sam telefon sa prijemnikom,
i zazvonio je sekundu kasnije,
bio je to moj brat, i čoveče, koliko je bio ljut.
(Smeh)
To je bila najtužnija i najduža noć i njegovog života.
Pokušao sam da objasnim šta se dogodilo, ali je rekao:
"Ne razumem. Ako si video da te ne zovem,
zašto nisi prosto podigao telefon i pozvao me?"
Bio je u pravu.
Zašto ga nisam pozvao?
Nisam imao odgovor tada, ali ga imam danas, i jednostavan je.
Usamljenost.
Usamljenost stvara duboku psihičku ranu
koja izopačuje naše opažanje
i izokreće naše mišljenje.
Čini da verujemo
da je onima oko nas mnogo manje stalo nego što jeste.
Čini da smo uplašeni da posegnemo,
jer zašto postaviti sebe za odbacivanje i lomljenje srca
kada vaše srce već boluje više nego što možete podneti?
Bio sam tada u kandžama prave usamljenosti,
ali sam bio okružen ljudima po ceo dan
pa mi nikada nije palo na pamet.
Ali usamljenost se definiše potpuno subjektivno.
U potpunosti zavisi od toga da li se osećate
emotivno i socijalno isključeno od onih oko vas.
A ja sam se tako osećao.
Postoji mnogo istraživanja o usamljenosti
i sva su užasavajuća.
Usamljenost vas neće samo učiniti nesrećnim, ubiće vas.
Ne šalim se.
Hronična usamljenost povećava verovatnoću rane smrti
za 14 posto.
14 posto.
Usamljenost prouzrokuje visok krvni pritisak, visok holesterol.
Može čak i da potisne funkcionisanje vašeg imunog sistema,
čineći vas podložnim za razne bolesti i oboljenja.
U stvari, naučnici su zaključili da opšte uzev,
hronična usamljenost predstavlja značajan rizik
po vaše dugoročno zdravlje i dužinu života kao pušenje cigareta.
Danas paklice cigareta imaju upozorenja koja kažu: "Ovo vas može ubiti."
Ali usamljenost to nema.
I zato je toliko važno
da damo prioritet našem psihičkom zdravlju,
da primenjujemo emocionalnu higijenu.
Jer ne možete lečiti psihičku ranu
ako ni ne znate da ste povređeni.
[Obratite pažnju na emotivni bol]
Usamljenost nije jedina psihička rana
koja krivi našu percepciju i obmanjuje nas.
[Neuspeh]
Neuspeh to takođe čini.
Jednom sam posetio jaslice gde sam video kako se tri deteta
igraju identičnom plastičnom igračkom.
Treba da pomerite crveno dugme i iskače slatka kuca.
Jedna devojčica je pokušala da vuče ljubičasto dugme, pa da ga gura,
a onda je samo sela i gledala kutiju,
dok joj je drhtala donja usna.
Dečak pokraj nje je to gledao,
zatim se okrenuo ka svojoj kutiji i briznuo u plač
a da je nije ni dodirnuo.
U međuvremenu, druga devojčica je probala sve čega se setila
dok nije pomerila crveno dugme,
slatka kuca je iskočila i ona je sa oduševljenjem zacičala.
Dakle, tri deteta sa identičnim plastičnim igračkama,
ali sa vrlo različitim reakcijama na neuspeh.
Prva dva deteta su bila savršeno sposobna da pomere crveno dugme.
Jedino što ih je sprečavalo da uspeju
je to što ih je um prevario da poveruju da ne mogu.
Odrasli takođe stalno bivaju prevareni na ovaj način.
Zapravo, svi mi imamo određeni skup osećanja i uverenja
koji se aktivira kad god naiđemo na frustracije i zastoje.
Da li ste svesni toga kako vaš um reaguje na neuspeh?
Treba da budete.
Jer ako um pokuša da vas ubedi
da ste nesposobni za nešto
i poverujete mu,
tada ćete, kao ona dva deteta, početi da se osećate bespomoćno
i prerano ćete prestati da pokušavate, ili nećete uopšte ni pokušati.
I tada ćete biti još ubeđeniji da ne možete uspeti.
Vidite, zato toliko ljudi funkcioniše
ispod svog stvarnog potencijala.
Jer negde usput, nekad ih je samo jedan neuspeh
ubedio da ne mogu uspeti
i oni su u to poverovali.
Jednom kada postanemo ubeđeni u nešto,
vrlo je teško da se predomislimo.
Naučio sam tu lekciju na teži način,
kada sam bio tinejdžer, sa svojim bratom.
Vozili smo se sa prijateljima noću po mračnom putu,
kada nas je zaustavio policijski auto.
Desila se pljačka u okolini i tražili su osumnjičene.
Policajac je prišao automobilu
i osvetlio vozača svojom lampom,
zatim mog brata na prednjem sedištu, pa onda mene.
Oči su mu se raširile i pitao je:
"Gde sam pre video tvoje lice?"
(Smeh)
Rekao sam: "Na prednjem sedištu."
(Smeh)
Ali to za njega nije imalo smisla.
Mislio je da sam na drogama.
(Smeh)
Izvukao me je iz auta, pretresao me,
odveo me do policijskog auta,
i tek kada je potvrdio da nemam policijski dosije,
mogao sam da mu pokažem da imam blizanca koji je na prednjem sedištu.
Ali čak i dok smo odlazili, moglo se videti po izrazu njegovog lica
da je ubeđen da sam kriv za nešto.
Naše mišljenje je teško promeniti kada postanemo ubeđeni.
Zato može biti prirodno osećati se demoralisano i poraženo nakon neuspeha.
Ali ne možete dozvoliti sebi da postanete ubeđeni da ne možete uspeti.
Morate da se borite protiv osećanja bespomoćnosti.
Morate da preuzmete kontrolu nad situacijom.
I morate da prekinete takav negativan krug pre nego što otpočne.
[Zaustavite emotivno krvarenje]
Naš um i naša osećanja
nisu tako pouzdani prijatelji kao što smo mislili.
Oni su više kao ćudljivi prijatelji,
koji mogu biti potpuno podržavajući jednog trenutka, a sledećeg neprijatni.
Jednom sam radio sa ženom
koja je, nakon 20 godina braka i izuzetno ružnog razvoda,
konačno bila spremna za prvi sastanak.
Upoznala je nekog tipa na internetu, delovao je fino i uspešno,
i što je najvažnije, izgledalo je da je zainteresovan za nju.
Bila je vrlo uzbuđena, kupila je novu haljinu,
i našli su se u skupljem baru u Njujorku na piću.
Deset minuta od početka sastanka, čovek je ustao i rekao:
"Nisam zainteresovan" i izašao je napolje.
[Odbijanje]
Odbijanje je izuzetno bolno.
Žena je bila toliko povređena da nije mogla da se pomeri.
Mogla je samo da pozove prijatelja.
Evo šta je prijatelj rekao: "Pa, šta očekuješ?
Imaš široke kukove, nemaš ništa zanimljivo da kažeš,
zašto bi takav zgodan, uspešan muškarac
ikada izašao sa gubitnicom kao što si ti?"
Šokatno, zar ne, da prijatelj može biti tako okrutan?
Ali bilo bi manje šokantno
kada bih vam rekao da to nije rekao prijatelj.
To je ono što je žena rekla samoj sebi.
A to je nešto što svi mi radimo,
naročito nakon odbijanja.
Počinjemo da razmišljamo o svim našim manama i nedostacima,
šta bismo želeli da smo, šta bismo želeli da nismo,
vređamo sami sebe.
Možda ne tako oštro, ali svi mi to radimo.
Zanimljivo je to što radimo, jer naše samopoštovanje već pati.
Zašto želimo da ga još više povređujemo?
Fizičku povredu ne bismo namerno pogoršali.
Ne biste zadobili posekotinu na ruci i odlučili:
"O, znam! Uzeću nož da vidim koliko mogu da je produbim."
Ali to radimo stalno sa psihičkim povredama.
Zašto? Zbog slabe emocionalne higijene.
Jer ne dajemo prioritet našem psihičkom zdravlju.
Iz gomile studija saznajemo da,
kada vam je samopoštovanje niže,
podložniji ste stresu i anksioznosti,
neuspesi i odbijanja više bole
i treba više vremena za oporavljanje od njih.
Tako da, kada ste odbijeni, prvo što treba da radite
jeste da povratite svoje samopoštovanje,
ne da se priključite Borilačkom klubu i pretvorite ga u kašu.
Kada preživljavate emotivni bol,
tretirajte sebe sa istim saosećanjem
koje biste očekivali od dobrog prijatelja.
[Zaštitite svoje sampoštovanje]
Treba da uhvatimo naše nezdrave psihičke navike i menjamo ih.
Jedna od najnezdravijih i najčešćih naziva se ruminacija.
Ruminirati znači preživati.
To je kada vaš šef viče na vas,
ili vaš profesor učini da se osećate glupo na času,
ili se strašno posvađate sa prijateljem
i ne možete danima da prestanete da ponavljate tu scenu u glavi,
nekada i nedeljama uzastopno.
Ruminacija uznemirujućih događaja
tako može lako postati navika, i to vrlo skupa.
Jer trošeći toliko vremena sa fokusom
na uznemirujuće i negativne misli,
zapravo stavljate sebe pod značajan rizik
za razvijanje kliničke depresije, alkoholizma,
poremećaja ishrane, čak i kardiovaskularnih oboljenja.
Problem je to što impuls za ruminacijom
može delovati kao vrlo jak i važan, tako da ju je teško zaustaviti.
Dobro mi je ovo poznato,
jer pre nešto više od godinu dana, i sam sam razvio tu naviku.
Vidite, mom bratu je dijagnostikovan
treći stadijum Ne-Hodžkinove bolesti.
Njegov rak je bio izuzetno agresivan.
Imao je vidljive tumore po celom telu.
Morao je da započne sa teškom hemoterapijom.
A ja nisam mogao da prestanem da mislim o tome kroz šta on prolazi.
Nisam mogao da prestanem da mislim o tome koliko on pati,
iako se nikada nije žalio, nijednom.
Imao je neverovatno pozitivan stav.
Njegovo psihičko zdravlje je bilo neverovatno.
Ja sam fizički bio zdrav, ali sam psihički bio u haosu.
Ali sam znao šta da radim.
Istraživanja kažu da je čak i dva minuta odvraćanja pažnje
dovoljno za prekidanje impulsa za ruminacijom u tom trenutku.
Tako da uvek kada bih imao zabrinjavajuću, uznemirujuću, negativnu misao,
primorao bih sebe da se koncentrišem na nešto drugo dok impuls ne prođe.
Za nedelju dana, čitava moja perspektiva se izmenila
i postala pozitivnija i ispunjenija nadom.
[Borite se s negativnim mislima]
Devet nedelja nakon što je počeo sa hemoterapijom,
mom bratu je urađen rendgen i bio sam kraj njega kada je dobio rezultate.
Svi tumori su nestali.
Imao je pred sobom još tri ture terapije,
ali smo znali da će se oporaviti.
Ova slika je nastala pre dve nedelje.
Preduzimanjem mera kada ste usamljeni,
menjanjem svojih odgovora na neuspeh,
štiteći svoje samopoštovanje,
boreći se sa negativnim razmišljanjem,
nećete samo zalečiti svoje psihičke rane,
izgradićete emocionalnu otpornost, razvijaćete se.
Pre sto godina, ljudi su počeli da primenjuju ličnu higijenu,
i stopa očekivanog životnog veka se povećala za preko 50 procenata
za samo nekoliko decenija.
Verujem da bi se naš kvalitet života mogao isto tako dramatično povećati
ako svi počnemo da primenjujemo emocionalnu higijenu.
Možete li da zamislite kakav bi svet bio
kada bi svi bili psihološki zdraviji?
Kada bi bilo manje usamljenosti i depresije?
Kada bi ljudi znali kako da prevaziđu neuspeh?
Kada bi se osećali bolje u svojoj koži i osnaženije?
Kada bi bili srećniji i ispunjeniji?
Ja mogu, jer je to svet u kome želim da živim,
i to je svet u kome i moj brat želi da živi.
Ako se samo informišete i promenite nekoliko jednostavnih navika,
pa, to je svet u kome svi možemo živeti.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)
Çok sevecen bir kardeş olan
tek yumurta ikizimle birlikte büyüdüm.
İkiz olmak iltiması belirlemekte sizi
bir uzman haline getiriyor.
Kurabiyesinin benimkinden biraz daha büyük olması bile, bende soru işareti yaratırdı.
Açıkçası, açlıktan ölmüyordum.
(Kahkahalar)
Bir psikolog olduğumda
farklı bir tür iltiması farketmeye başladım.
Bu da, zihnimize verdiğimiz değerden çok daha fazlasını vücudumuza veriyoruz.
Psikoloji üzerinde doktoramı alabilmek için üniversitede dokuz yılımı harcadım
ve ne kadar çok insanın kartvizitime bakıp
"A, bir psikolog gerçek bir doktor değil." dediğini size anlatamam.
Adeta, kartvizitimin üzerinde yazılması gerekir gibi.
(Kahkahalar)
Zihnimizden çok vücudumuza iltimas göstermeyi
her yerde görüyorum.
Yakın bir zamanda bir arkadaşımın evindeydim
ve onun beş yaşındaki oğlu yatmaya hazırlanıyordu.
Lavabonun yanındaki tabureye çıkmış dişlerini fırçalarken
kaydı ve tabureden düşerken tabure ayağını çizdi.
Bir dakika boyunca ağladı, fakat sonra kalkıp
tekrar tabureye çıkıp bir kutu yara bandını aldı
ve yaranın üzerine bir tane yapıştırdı.
Bu çocuk ayakkabı bağlarını zar zor bağlayabiliyorken
enfeksiyon kapmaması için bir yarayı kapatmanız gerektiğini
ve günde iki kez fırçalayarak dişlerinize dikkate etmeniz gerektiğini biliyor.
Fiziksel sağlığımızı nasıl koruyacağımızı
ve diş hijyeninin nasıl yapılacağını hepimiz biliyoruz, değil mi?
Beş yaşımızdan beri bunu biliyoruz.
Fakat, psikolojik sağlımızı korumak için ne biliyoruz?
Hiçbir şey.
Çocuklarımıza duygusal hijyenle ilgili ne öğretiyoruz?
Hiçbir şey.
Nasıl oluyor da, aklımızı korumak için
harcadığımız zamandan daha fazlasını dişlerimizi korumak için harcıyoruz?
Neden fiziksel sağlığımız bizim için
psikolojik sağlığımızdan çok daha önemli?
Psikolojik yaralanmalara
fiziksel yaralanmalardan daha çok maruz kaldığımızı biliyorsunuz.
Başarısızlık, reddedilme ya da yalnızlık gibi yaralanmalar
ve eğer bunları ihmal edersek daha da kötüleşirler ve
hayatlarımızı dramatik şekilde etkilerler.
Hatta, bu tür psikolojik yaralanmaların tedavisinde kullanılabilecek
bilimsel olarak kanıtlanmış teknikler olmasına rağmen, bunları kullanmayız.
Yapmamız gerektiği aklımıza bile gelmez.
"Oh, bunalımlı hissediyorsun, sadece silkelen, hepsi kafanda."
Bunun ayağı kırılmış birine söylendiğini hayal edebiliyormusun,
"Sadece çek git, hepsi ayağında."
(Kahkahalar)
Fiziksel ve psikolojik sağlımız arasındaki boşluğu doldurmanın zamanı geldi.
Onları daha eşit yapma zamanı geldi.
Daha çok ikizlere benzer şekilde.
Lafı açılmışken, kardeşimde bir psikologdur ayrıca.
Yani o da gerçek bir doktor değil.
(Kahkahalar)
Fakat birlikte okumadık.
Aslında, hayatımda yaptığım en zor şey
psikoloji üzerinde doktoramı yapmak için Atlatik'i aşıp
New York şehrine gelmekti.
Hayatımızda ilk kez o zaman ayrıldık
ayrılık her ikimiz içinde çok acıydı.
Ancak, o aile ve arkadaş arasındayken
ben yeni bir ülkede yalnızdım.
Birbirimizi felaket özledik
fakat o zamanlar uluslararası aramalar gerçekten çok pahalı olduğundan
bizim sadece haftada 5 beş dakika konuşmaya gücümüz yetiyordu.
Doğum günümüz yaklaştığında,
bu birlikte geçiremeyeceğimiz ilk doğum günüydü,
savurganlık yapmaya karar verdik
ve o hafta on dakika boyunca konuşacaktık.
Sabahı odamda geiznip durarak geçirdim
araması için bekledim
ve bekledim
fakat telefon çalmadı.
Zaman farkını dikkate alarak,
"Tamam, arkadaşlarıyla birlikte, sonra arayacak." diye farzettim.
O zamanlar cep telefonları yoktu.
Fakat aramadı.
On ay uzakta kaldıktan sonra
benim özlediğim gibi o beni özlemedi diye düşünmeye başladım.
Sabah arayacağını biliyordum
fakat o gece hayatımdaki en üzücü ve uzun geceydi.
Sonraki sabah uyandım
telefona baktım
ve önceki gün odayı gezinirken
ahizeyi yerinden çıkardığımı farkettim .
Yataktan fırladım,
ahizeyi tekrar yerine koydum
ve bir saniye sonra telefon çaldı,
arayan kardeşimdi, şarhoşmuydu.
(Kahkahalar)
Onun da en üzücü ve en uzun gecesi olmuştu.
Olanları açıklamaya çalıştım fakat o,
"Anlamıyorum, baktın aramıyorum,
neden telefonu kaldırıp beni aradın." dedi.
Haklıydı.
Niye aramamıştım.
O zaman cevap verememiştim, fakat bugün basit bir cevabı var.
Yalnızlık.
Yalnızlık derin bir psikolojik yara oluşturur.
Algılamamızı bozar
ve kafamızı karıştırır.
Çevremizdekilerin bize,
gerçekte olduğundan daha az ilgi gösterdiğine bizi inandırır.
İletişim kurmaktan korkutur bizi,
çünkü niye kendimizi reddedilme ve kalp kırıklığı tuzağına sokalım
kalbimiz çoktan, dayanacağımızdan daha çok kırılmışken?
O zaman tekrar yalnızlığın pençelerine düştüm,
fakat etrafım bütün gün insanlarla çevriliydi,
böylece bir daha asla aklıma gelmedi.
Fakat yalnızlık, tamamen subjektif olarak tanımlanmaktadır.
Sadece duygusal ya da sosyal olarak
çevrenizden kopuk hissedip hissetmediğinize dayanmaktadır.
Ben hissettim.
Yalnızlık üzerine yapılmış pek çok araştırma var
ve onların hepsi çok korkunç.
Yalnızlık sizi sadece perişan etmez, öldürür de.
Şaka yapmıyorum.
Kronik yalnızlık erken ölüm ihtimalinizi
%14 arttırır.
Yüzde ondört.
Yalnızlık yüksek tansiyona, yüksek kolestrola
hatta bağışıklık sisteminizin çalışmasını engeller,
sizi her türlü hastalığa ve rahatsızlığa karşı korumasız hale getirir.
Aslında bilim adamları; bunlar birlikte ele alındığında
kronik yalnızlık uzun dönem sağlığınız
ve yaşam süreniz üzerinde sigaranınki kadar risk yarattığını ortaya koydu.
Şimdi, sigara paketleri üzerinde "Bu sizi öldürebilir." uyarısı var.
Fakat yalnızlıkta böyle bir uyarı yok.
Psikolojik sağlığımıza öncelik vermemizin
ve duygusal hijyen uygulamamızın
çok önemli olmasının nedeni budur.
Çünkü, yaralandığınızı bilmediğinizde
psikolojik bir yarayı tedavi edemezsiniz.
[Duygusal acılara dikkat edin.]
Algılamamızı bozan ve bizi yanlış yönlendiren
tek psikolojik yara yalnızlık değil.
[Başarısızlık]
Başarısızlık ta buna neden olur.
Bir keresinde, bir kreşi ziyaret ettiğimde benzer plastik oyuncaklarla oynayan
üç küçük çocuk görmüştüm.
Kırmızı butonu kaydırdığınızda sevimli bir köpek dışarı fırlıyordu.
Küçük bir kız mor butonu çekmeye çalıştı, sonra itti
ve sonra geri yaslanıp alt dudağı titreyerek
kutuya baktı.
Yanındaki küçük çocuk bu olanı gördü
ve kendi kutusuna dönüp, hiç dokunmadan
gözyaşlarına boğuldu.
Bu arada, bir başka küçük kız, kırmızı butonu çekene kadar
düşünebildiği her şeyi denedi
sevimli köpek kutudan dışarı fırladı ve sevinçle haykırdı.
Aynı oyuncaklarla üç küçük çocuk
fakat başarısızlığa karşı çok farklı tepkiler.
İlk iki çocuk kırmızı butonu kaydırabilecek yetenekteydi.
Onları başarıdan alıkoyan tek şey
zihinlerinin bunu başaramayacaklarına inanmaları şeklinde onları kandırmasıydı.
Şimdi, yetişkinler de her zaman bu şekilde kandırılmaktadır.
Aslında hepimizde, engelleme ve başarısızlıkla karşılaştığımızda
tetiklenen bir takım his ve düşünceler var.
Zihninizin başarısızlığa nasıl tepki verdiğinin verdiğinin farkında mısınız?
Olmanız gerek.
Çünkü, eğer zihniniz sizi bir şeyi yapmaktan aciz olduğunuza
ikna etmeye çalışıyorsa
ve buna inanıyorsanız
bu iki çocuğa benzer şekilde çaresiz hissetmeye başlarsınız
ve sonrasında denemeyi bırakırsınız ya da hiç denemezsiniz.
Sonrasında, başarılı olamayacağınıza dair daha fazla ikna olursunuz.
İşte, pek çok kişinin gerçek potansiyelinin
altında performans göstermesinin nedeni budur.
Yol boyunca bir yerde, bazen sadece bir başarısızlık
başarılı olamayacaklarına onları ikna etmiştir
ve buna inanmışlardır.
Bir kere bir şeye ikna oldukmu
zihnimizi değiştirmemiz oldukça güçtür.
Bu dersi zor yoldan öğrendim.
Kardeşimle genç olduğumuz zaman.
Arkadaşlarımızla birlikte gece vakti karanlık bir yolda arabayla giderken
bir polis arabası bizi durdurdu.
Bölgede bir soygun olmuştu, şüphelileri arıyorlardı.
Görevli arabaya yaklaştı
ve el fenerini sürücüye tuttu.
Sonra ön koltuktaki kardeşime, sonra da bana.
Gözleri fal taşı gibi açıldı ve
"Senin yüzünü daha önce nerede görmüştüm?" dedi.
(Kahkahalar)
"Ön koltukta." dedim.
(Kahkahalar)
Fakat bu ona hiçbir şey ifade etmedi.
Yani uyuşturucu aldığımı düşünmüştür.
(Kahkahalar)
Beni arabadan dışarı sürükledi, üstümü aradı,
polis arabasına kadar beni yürüttü
ve ancak sabıkam olmadığını teyit ettikten sonra
ön koltukta oturan bir ikizim olduğunu ona gösterebildim.
Fakat, arabayla uzaklaşmamıza rağmen
yasadışı bir şey yaptığıma ikna olduğu yüzündeki bakıştan anlaşılıyordu.
Bir kez ikna olduğumuzda zihnimizi değiştirmemiz çok zordur.
Başarısız olduğunuz zaman morali bozuk ve yenik hissetmeniz çok doğal olabilir.
Fakat başaramayacağınız konusunda ikna olmanıza izin vermeyin.
Çaresizlik hissine karşı mücadele etmelisiniz.
Durumu kontrol altına almalısınız
ve başlamadan önce bu tür olumsuz döngüyü kırmalısınız.
[Duygusal kanamaya son verin]
Zihnimiz ve hislerimiz
düşündüğümüz kadar güvenilir dostlarımız değil.
Bunlar daha çok, bir anda tamamen destekleyici olurken
bir anda gerçekten sevimsiz olan dengesiz arkadaşlara benzer.
Bir keresinde, 20 yıllık evli kalıp
çok kötü bir şekilde boşandıktan sonra, ilk kez biriyle buluşmaya hazır olan
bu kadınla birlikte çalıştım.
Kibar ve başarılı gözüken biriyle İnternette tanıştı
daha da önemlisi, kadına ilgili gözüküyordu.
Kadın çok heyecanlıydı, yeni bir elbise aldı
ve New York'ta lüks bir barda bir şeyler içmek için buluştular.
On dakika sonra adama kalktı ve
"İlgilenmiyorum" deyip çıktı.
[Reddedilme]
Reddedilme son derece acı vericidir.
Kadın o kadar yaralanmıştı ki, hareket edemedi.
Yapabileceği tek şey bir arkadaşını aramaktı.
İşte arkadaşının söyledikleri "Peki ne bekliyordun,
büyük kalçaların var, söyleyecek ilginç bir şeyin yok
neden böyle başarılı ve yakışıklı adam
senin gibi daima kaybeden biriyle çıksın?"
Doğru, bir arkadaşın bu derece kaba oluşu şok edici.
Bunu diyenin arkadaşı olmadığını
söylemem daha az şok edici olacaktır.
Bu kadının kendine söylediği şeylerdi.
Bu hepimizin yaptığı bir şey.
Özellikle bir reddedilmeden sonra.
Hepimizi kendi hatalarımız ve eksiklerimizi düşünmeye başlarız
nasıl olmayı arzu ederiz, nasıl olmamayı arzu ederiz
kendimize isimler buluruz.
Belki bu kadar acımasızca değil ama hepimiz yaparız.
İlginçtir yaparız, çünkü kendimize olan saygımız yaralanmıştır.
Neden gidip onu daha çok hırpalamayı isteriz?
Fiziksel bir yaralanmayı isteyerek daha da kötüleştirmeyiz.
Kolunuzu kesip, "Oh, biliyorum, gidip bir bıçak alacağım
ve ne kadar derinleştirbileceğime bakacağım." demezsiniz.
Fakat psikolojik yaralanmalarda bunu hep yaparız.
Neden? Zayıf duygusal hijyen yüzünden.
Çünkü psikolojik sağlığımıza öncelik vermiyoruz.
Yapılan düzinilerce çalışmalardan biliyoruz ki
kendinize saygınız ne kadar azsa
stres ve kaygıya karşı o kadar savunmasız olursunuz,
başarısızlık ve reddedilme sizi daha çok yaralar
ve bunlardan kurtulmak daha uzun zaman alır.
Reddedildiğinizde yapmanız gereken ilk şey
kendinize olan saygınızı tekrar canlandırmak,
dövüş klübüne gidip pestilinizi çıkarmak değil.
Duygusal acı çektiğiniz zaman
sadık iyi bir arkadaşınızdan bekleyeceğiniz
bir sevecenlikle kendinize davranın.
[Kendinize olan saygınızı koruyun]
Sağlıksız psikolojik alışkanlıklarımızı bulup onları değiştirmeliyiz.
En sağlıksız ve en sık görülenlerinden biri ruminasyondur.
Ruminasyon, sürekli aynı şeyleri tekrarlamaktır.
Patronunuz size bağırdığında
ya da hocanız sizi sınıfta aptal durumuna düşürdüğünde
ya da bir arkadaşınızla büyük bir kavga ettiğinizde
günlerce bazen haftalarca bu sahneyi kafanızda tekrar canlandırmaktan
kendinizi alamazsınız.
Üzücü olaylarla ilgili bu şekildeki ruminasyon
kolaylıkla bir alışkanlık halini alabilir ve çok pahalıya mal olur.
Çünkü üzücü ve negatif düşünceler
üzerinde yoğunlaşıp bunca zaman harcamakla
kendinizi klinik depresyon, alkolizm,
yeme bozukluğu
ve hatta kardiyovasküler hastalıklara karşı önemli bir riske atıyorsunuz.
Problem, yani ruminasyona teşvik
çok güçlü ve gerçekten önemli olabilir, bu nedenle durdurulması zor alışkanlıktır.
Bunu kesinlikle biliyorum.
Çünkü, bir yıldan biraz daha fazla önce bu alışkanlığı bende edindim.
İkiz kardeşime III. aşama
lenfoma teşhisi kondu.
Onun kanser hastalığı çok agresifti
vücudunun her yerinde gözle görülen tümörler vardı.
Bir dizi yoğun kemoterapi tedavisine başlamak zorunda kaldı.
Onun sonunun ne olacağını ve ne kadar acı çektiğini
düşünmekten kendimi alamıyordum.
Bir kez olsun bile yakınmamasına rağmen.
İnanılmaz olumlu düşünceye sahipti.
Onun psikolojik sağlığı büyüleyiciydi.
Ben, fiziksel olarak sağlıklıydım anacak psikolojik olarak altüst olmuştum.
Fakat ne yapacağımı biliyordum.
Araştırmalar bize iki dakikalık bir zihin dağıtmanın
ruminasyon teşvikini kırmaya yeterli olduğunu gösteriyor.
Ne zaman endişe, üzüntü, olumsuz düşünceler başlasa
bu geçene kadar kendimi başka şeylere odaklanmaya zorladım.
Bir hafta içinde tüm görünüşüm değişti
ve daha positif ve daha umutlu oldum.
[Olumsuz düşüncelerle savaş]
Kemoterapiye başladıktan dokuz hafta sonra kardeşim bilgisayarlı tomografi çektirdi
ve sonuçları aldığında yanındaydım.
Bütün tümörler kaybolmuştu.
Hala alması gereken üç kemoterapi seansı vardı.
Fakat biz iyileşeceğini biliyorduk.
Bu resim iki hafta önce çekildi.
Yalnız olduğunuzda harekete geçerek,
başarısızlığa karşı tepkilerinizi değiştirerek,
kendinize olan saygınızı koruyarak,
olumsuz düşüncelerle savaşarak
psikolojik yaralarınızı iyileştirmekle kalmazsınız
duygusal direnç oluşturur ve işleri yoluna koyarsınız.
Yüzyıl önce insanlar psikolojik hijyeni uygulamaya başladı.
On yıllar içinde ortalama yaşam süresi
yüzde elliden fazla arttı.
Eğer hepimiz duygusal hijyeni uygulamaya başlarsak
yaşam kalitemizin dramatik bir şekilde yükseleceğine inanıyorum.
Herkes psikolojik açıdan sağlıklı olduğunda dünyanın neye benzeyeceğini
hayal edebiliyor musunuz.
Daha az yalnızlık ve daha az depresyon olsaydı?
İnsanlar başarısızlığın üstesinden nasıl gelineceğini bilseydi?
Kendilerini daha iyi ve daha güçlü hissetseydi?
Daha mutlu ve tatminkar olsaydı?
Ben yapabiliyorum, çünkü içinde yaşamak istediğim dünya bu
ve kardeşiminde içinde yaşamak istediği dünya bu.
Eğer biraz bilgilenebildiyseniz ve bir kaç basit alışkanlığı değiştirebilirseniz
içinde hepimizin yaşayabileceği dünya bu.
Çok teşekkür ederim.
(Alkış)
Я виріс разом із своїм братом-близнюком,
який був надзвичайно люблячим.
Коли в тебе є брат-близнюк, то ти можеш стати справжнім експертом
у виявлені фаворитизму.
Якщо його печиво було хоч трішки більшим за моє, у мене зразу виникали претензії.
Хоча, однозначно я не помирав з голоду.
(Сміх)
Коли я став психологом,
я почав помічати фаворитизм іншого типу.
І він полягає в тому, що ми надаємо набагато більше значення тілу, ніж думці.
Я провів 9 років в університеті, аби здобути докторський ступінь з психології,
і я навіть не можу вам сказати, скільки людей, дивлячись на мою візитку, кажуть:
"О! Ви психолог! Що ж, не справжній лікар".
Ніби я це маю писати на своїй візитці.
(Сміх)
Цю пріорітетність, яку ми надаємо тілу над думкою,
я помічаю всюди.
Нещодавно я був вдома у свого друга.
Його п'ятирічний син збирався лягати спати.
Він стояв на стільці біля умивальника і чистив зуби,
коли раптом послизнувся і, падаючи зі стільця, подряпав собі ногу.
Зразу він заплакав, але потім піднявся,
знову став на стілець і потягнувся за аптечкою з лейкопластирами,
щоб взяти один і заклеїти подряпину.
Ця дитина заледве могла зав'язати шнурівки,
але він знав, що потрібно покрити ранку, аби до неї не потрапила ніяка інфекція,
і що потрібно піклуватись про зуби, чистячи їх двічі на день.
Ми всі знаємо, як підтримувати своє фізичне здоров'я
і як піклуватись про чистоту зубів, чи не так?
Ми це знаємо ще з п'яти років.
Але що ми знаємо про турботу про своє психічне здоров'я?
Чесно - нічого.
Що ми вчимо дітей про емоційну гігієну?
Нічого.
Як так сталось, що ми проводимо більше часу,
піклуючись про свої зуби, ніж про свої думки?
Чому наше фізичне здоров'я є для нас набагато важливішим,
ніж наше психічне здоров'я?
Чи знаєте ви, що психічних травм ми зазнаємо
значно частіше ніж фізичних?
Таких травм як поразка, відкинення чи самотність,
стан яких може погіршуватись, якщо їх ігнорувати.
І вони можуть мати везичезний вплив на наше життя.
І хоча існує безліч науково підтверджених прийомів, за допомогою яких
ми могли б лікувати ці психічні травми, ми їх не використовуємо.
Нам навіть на думку не спадає, що це варто робити.
"У тебе депресія? Просто позбудься її, це все у твоїй голові".
Уявіть собі, що ви таке кажете людині зі зламаною ногою:
"Просто йди. Це все в твоїй нозі".
(Сміх)
Пора нам усунути ту прірву, яка існує між нашим фізичним та психічним здоров'ям.
Уже пора зробити їх більш рівнозначними.
Такими як близнюки.
Говорячи про близнюків, - мій брат також психолог.
Ну і не справжній лікар, як і я.
(Сміх)
Однак, ми не вчились разом.
Насправді, найважче, що мені доводилося робити в житті, -
це, перетнувши Атлантичний океан,
здобути у Нью-Йорку ступінь доктора наук з психології.
Тоді вперше в свому житті ми розлучились,
і розлука була важкою для обох з нас.
Але тоді як він залишився серед сім'ї та друзів,
я був один у чужій країні.
Ми дуже сильно сумували один за одним,
але міжнародні дзвінки на той час були дуже дорогі,
і ми могли собі дозволити розмовляти лише п'ять хвилин на тиждень.
Коли наближався наш день народження,
який ми вперше в житті мали святкувати не разом,
ми собі дозволили розкіш
порозмовляти 10 хв. на тиждень, а не 5.
Я провів весь ранок, ходячи по кімнаті
та чекаючи на дзвінок брата,
чекаючи
і чекаючи,
але телефон так і не задзвонив.
Беручи до уваги різницю в часі, я припустив:
"Ну що ж. Він, напевно, із друзями і подзвонить пізніше".
Тоді ще не було мобільних.
Але він не подзвонив.
І тоді я почав розуміти, що після десяти місяців моєї відсутності,
він уже більше не сумував за мною так сильно, як я за ним.
І я знав, що він подзвонить мені вранці,
але та ніч була однією із найсумніших та найдовших в моєму житті.
Я прокинувся наступного ранку,
поглянув на телефон
і зрозумів, що я копнув слухавку і скинув її,
коли попереднього дня нестямно ходив по кімнаті.
Я скотився з ліжка,
поклав назад слухавку,
і за мить задзвонив телефон:
це був мій брат, і який же він був п'яний.
(Сміх)
Для нього також ця ніч була найсумніша та найдовша.
Я намагався пояснити, що трапилось, але він мене перебив:
"Я не розумію: якщо ти бачив, що я тобі не дзвонив,
то чому ти просто не взяв телефон і не подзвонив сам?"
Він був правий.
Чому я сам йому не подзвонив?
Тоді у мене не було відповіді, але зараз є, і вона дуже проста -
самотність.
Самотність спричиняє глибоку психологічну травму.
Вона перекривлює наше сприйняття
та продирається в нашу свідомість.
Вона заставляє нас вірити в те, що ті, які нас оточують,
переймаються нами значно менше, ніж є насправді.
Через неї ми справді боїмося зробити перший крок,
адже навіщо піддавати себе болю та ймовірності бути відкиненим
тоді, коли твоє серце вже болить настільки сильно, що й годі витримати?
Тоді я справді був у лещатах болю,
але оскільки я щодня був серед людей,
то таке мені навіть не приходило в голову.
Та все ж, самотність є суто суб'єктивним явищем.
Вона цілковито залежить від того, чи ви почуваєтеся
емоційно чи соціально відгородженими від тих, хто вас оточує.
І я так почувався.
Існує багато досліджень про самотність,
і всі з них жахаючі.
Самотність не лише зробить вас нещасними - вона ще й вб'є вас.
Я не жартую.
Хронічна самотність збільшує ймовірність ранньої смерті
на 14%.
Чотирнадцять відсотків.
Вона призводить до високого тиску та збільшення холерестерину;
вона навіть може пригнічувати вашу імунну систему,
роблячи вас чутливими до різного роду хворіб та захворювань.
І взагалі вчені дослідили, що в цілому
хронічна самотність піддає ризику
ваше здоров'я та тривалість життя в тій самій мірі, що й куріння.
Але пачки із цигарками мають застереження: "Куріння може вбити",
в той час як самотність - ні.
І саме тому так важливо те, щоб ми
на перше місце висували психологічне здоров'я,
щоб ми вправлялися в емоційній гігієні.
Адже ви не можете вилікувати психологічну травму,
якщо ви навіть не знаєте, що вона у вас є.
[Звертайте увагу на емоційний біль].
Самотність не є єдиною психологічною травмою,
яка спотворює ваше сприйняття та вводить вас в оману.
[Поразка]
Поразка теж так діє.
Одного разу я відвідав дитячий садок, в якому побачив,
як троє діток бавилися ідентичними пластиковими іграшками.
Ви опускаєте червону кнопку - і тоді вискакує миле цуценя.
Одна дівчинка спершу спробувала потягнути фіолетову кнопку, потім вона натиснула
на неї, а потім - просто сіла і подивилась на коробку,
вже мало не плачучи.
Маленький хлопчик, що був біля неї, побачивши це все,
обернувся до своєї коробки і кинувся в сльози,
навіть не торкнувшись до неї.
Тим часом ще одна дівчинка пробувала все, що тільки можна,
допоки не опустила червону кнопку,
і миле цуценя не вискочило, і дівчинка не запищала від задоволення.
Що ж, троє малят з ідентичними іграшками,
але з дуже різними реакціями на невдачі.
Перші двоє малят були цілковито спроможні опустити червону кнопку.
Єдине, що перешкоджало їхньому успіху,
це те, що вони самі себе переконали у своїй неспроможності.
Дорослі також весь час попадають на той самий гачок.
Насправді ми всі маємо прихований набір почуттів та переконань,
які активізуються тоді, коли ми стикаємося із розчаруваннями та невдачами.
Чи ви знаєте, як ваш розум реагує на невдачі?
А варто було б.
Бо якщо ваш розум намагається вас
переконати у вашій неспроможності щось зробити,
і ви йому вірите,
то тоді ви, як ті двоє малят, починаєте почуватись безпорадними
і тому занадто швидко кидаєте спроби або взагалі не пробуєте щось зробити.
І тоді ви будете навіть більше переконані у неможливості вашого успіху.
Бачте, саме тому так багато людей
не використовують весь свій потенціал.
Бо десь і колись одна маленька поразка
переконала їх, що їм щось не вдасться,
і вони повірили цьому.
Як тільки ми собі щось одне придумаємо,
то тоді дуже важко повірити в щось інше.
Я знаю це з гіркого досвіду.
Коли ми з моїм братом ще були підлітки,
ми разом із друзями їхали вночі темною дорогою;
аж раптом нас зупинила міліція.
В тому районі було пограбування, і міліція шукала свідків.
Офіцер наблизився до машини
і посвітив ліхтариком на водія.
Потім - на мого брата, що був на передньому сидінні, а тоді і на мене.
Тоді він широко відкрив очі і запитав:
"Де я раніше бачив твоє лице?"
(Сміх)
Я відповів: "На передньому сидінні".
(Сміх)
Але це для нього не мало жодного сенсу.
Тому він думав, що я під наркотиками.
(Сміх)
Що ж, він витягує мене із машини, обшукує мене,
веде до міліцейської машини,
і лише тоді, коли він упевнився, що я не перебуваю на обліку в міліції,
він дозволяє мені показати мого брата на передньому сидінні.
Але навіть тоді, коли ми збирались їхати, з виразу його обличчя було видно,
що він був переконаний, що щось тут не так.
Якщо ми в чомусь переконані, то дуже важко переконатись в чомусь іншому.
Тому це природньо почуватись розбитим та переможеним після невдач.
Але не дозволяйте переконати себе в тому, що вам не вдасться щось зробити.
Ви маєте боротись з відчуттям безпорадності.
Ви маєте взяти контроль над ситуацією
і перервати своєрідний негативний ланцюг, ще до того, як він розпочнеться.
[Зупиніть емоційну кровотечу]
Наші думки та почуття
не є настільки надійними друзями, як ми звикли думати.
Вони наче такий собі непостійний друг, який в одну мить
може повністю підтримувати, а в іншу - бути справді нестерпним.
Одного разу у мене була пацієнтка,
яка після 20-и років шлюбу та надзвичайно неприємного розлучення
була нарешті готова до свого першого побачення.
Вона познайомилась з тим чоловіком через інтернет; він виглядав хорошим
та успішним і, щонайважливіше, - справді в ній зацікавлений.
Що ж, вона була дуже схвильована, купила собі нову сукню,
і вони зустрілись у дорогому барі в Нью-Йорку.
Минає десять хвилин, чоловік встає і говорячи:
"Ти мені не цікава", - забирається і йде.
[Відкинення]
Відкинення є надзвичайно болючим.
Біль був настільки сильним, що жінка навіть не могла поворохнутись.
Все, що вона могла - це подзвонити другу.
І ось що сказав її друг: "А чого ти очікувала?
У тебе ж товсті бедра; тобі нема чим зацікавити в розмові.
Чому тоді такий красивий та успішний чоловік як він
взагалі колись захоче бути з тобою?"
Шокуюче, чи не так, що друг міг бути настільки жорстоким.
Але не менш шокуючим буде те,
що це зовсім не друг говорив ці речі.
Це говорила сама жінка до себе.
І ми всі робимо так само.
Особливо після відкинення.
Ми всі починаємо думати про всі наші вади та недоліки, про те,
якими ми б хотіли бути і якими б хотіли не бути,
ми самі себе обзиваємо.
Можливо, не так різко, але все одно ми так робимо.
Цікаво чому, адже наша самоповага уже і так уражена.
Чому нам хочеться руйнувати її ще більше?
Ми ж не будемо навмисно ще більше ятрити фізичну рану.
Ви ж не будете після того, як порізали руку, думати:
"О! Я ще візьму ножа і подивлюсь, наскільки глибокою може бути рана".
Але саме так ми весь час робимо з нашими психологічними ранами.
Чому? Через недостатню емоційну гігієну.
Через те, що ми не надаємо пріорітету нашому психологічному здоров'ю.
Ми знаємо завдяки низці досліджень,
що коли наша самоповага є заниженою,
то ми стаємо більш чутливими до стресу та тривог;
що невдачі та відкинення є болючішими за фізичні рани,
і що потрібно значно більше часу, щоб їх вилікувати.
Тому тоді, коли вас відкидають, найперше, що вам слід зробити -
це відновити власну самоповагу,
а не приєднуватись до бійцівського клубу і добивати її до кінця.
Коли у вас сильний емоційний біль,
поводьтесь із собою із таким же співчуттям,
якого ви очікуєте від справді хорошого друга.
[Захищайте вашу самоповагу]
Ми повинні ловити наші нездорові психологічні звички та змінювати їх.
Одна із найбільш нездорових та найбільш поширених звичок є роздумування.
Постійно над чимось роздумувати, "пережовувати" щось у голові.
Це тоді, коли твій бос волає на тебе,
чи твій викладач змушує тебе почуватись дурним на уроці,
чи коли сильно побився із другом,
і ти просто перекручуєш ті сцени в своїй голові днями, а то й місяцями.
І не можеш зупинитись.
Роздумування про неприємні події в такий спосіб
може легко перетворитись на звичку, яка дуже дорого коштує.
Адже, витрачаючи так багато часу
на сумні та неприємні думки,
ви піддаєте себе серйозній загрозі розвитку
клінічної депресії, алкоголізму,
проблем із травленням та навіть серцево-судинної хвороби.
Проблема в тому, що потреба роздумувати
може здаватись дуже сильною та справді потрібною, і тому це так важко зупинити.
Я знаю це з досвіду.
Бо менше року тому назад я сам розвинув цю звичку.
Бачте, у мого брата було діагностовано
неходжкінську лімфому третьої стадії.
Хвороба була надзвичайно агресивна:
все його тіло було у видимих пухлинах.
І йому потрібно було розпочати інтенсивний курс хіміотерапії.
І я ніяк не міг перестати думати, через що він проходив,
і як сильно він страждав.
Хоча він сам жодного разу не скаржився.
Він мав надзвичайно позитивне ставлення до ситуації.
Його психологічне здоров'я було неймовірним.
Я ж був фізично здоровим, а психологічно - цілковитий безлад.
Але я знав, що робити.
Дослідження показують нам, що навіть двохвилинне відволікання уваги
є достатнім для того, аби побороти незламне бажання роздумувати в цей момент.
І тому, як тільки у мене виникали тривожні, сумні чи негативні думки,
я примушув себе сконцентруватись на чомусь іншому, допоки це бажання не проходило.
І протягом одного тижня моє бачення повністю змінилось
та стало більш позитивним та більш спрямованим на надію.
[Поборюйте негативне мислення]
Після дев'яти тижнів хіміотерапії мій брат знову робив томографію,
і я був поруч з ним, коли він дізнався результати.
Всі пухлини зникли.
Йому досі потрібно було пройти три цикли хіміотерапії,
але ми знали, що він видужає.
Ця світлина була зроблена два тижні тому.
Діючи, коли ви почуваєтесь самотніми,
змінюючи ваші реакції на невдачі,
охороняючи свою самоповагу,
поборюючи негативне мислення,
ви не просто вилікуєте свої психологічні рани,
а й розвинете емоційну стійкість, ви процвітатимете.
Сто років тому люди почали дотримуватись особистої гігієни.
І показники тривалості життя зросли більш ніж на 50%
вже у перших десятиліттях.
Я переконаний, що якість нашого життя може зрости наскільки ж сильно,
якщо ми почнемо дотримуватись емоційної гігієни.
Чи ви можете собі уявити, яким би був світ,
якщо б кожен мав краще психологічне здоров'я?
Якщо б у ньому було менше самотності та депресії?
Якби люди знали, як побороти невдачі?
Якби вони краще про себе думали та почувались сильнішими?
Якби вони були щасливішими та більш зреалізованими?
Я можу, бо це світ, в якому я хочу жити,
і це світ, в якому мій брат хоче жити також.
Якщо ви тільки зловите та зміните декілька простих звичок,
то в цьому світі зможемо жити ми всі.
Дуже вам дякую.
(Оплески)