Telo postane sam svoj steznik.
Prošlost, sadašnjost i budućnost postoje kao jedinstvena sila.
Zamah bez gravitacije uzdiže se do zastrašujuće visine.
Obrisi ljudi i stvari se razlažu.
Bezbrojni pesnici i pisci pokušali su da opišu
napad panike -
osećaj tako moćan da ga mnogi ljudi protumače kao infarkt, moždani udar
ili neko drugo po život opasno oboljenje.
Iako napadi panike ne uzrokuju dugoročnu fizičku štetu,
nakon prvog, strah od sledećeg napada može da utiče na nečiju svakodnevicu
i uzrokuje nove napade panike.
Istraživanja ukazuju da skoro trećina nas
iskusi barem jedan napad panike u životu.
Bilo da nam je prvi ili stoti,
ili posmatramo nekog drugog kako prolazi kroz njega,
niko ne želi da se taj doživljaj ponovi.
Čak i učenje o njemu može biti neprijatno, međutim, ono je neophodno -
jer prvi korak u sprečavanju napada panike jeste njegovo razumevanje.
U svojoj suštini, napad panike je prenaglašena reakcija organizma
na normalni fiziološki odgovor tela na opasne situacije.
Taj odgovor započinje od amigdale,
dela mozga zaduženog za obrađivanje osećanja straha.
Kada amigdala oseti opasnost,ž
ona stimuliše simpatički nervni sistem,
koji zatim pokreće lučenje adrenalina.
Adrenalin ubrzava rad srca i disanja
kako bi krv i kiseonik dospeli do mišića ruku i nogu.
Kiseonik takođe putuje do mozga, čineći ga budnijim i svesnijim.
Tokom napada panike,
taj odgovor je toliko prenaglašen da više nije koristan
u opasnoj situaciji,
izazivajući ubrzani rad srca, otežano disanje ili hiperventilaciju.
Promene u krvotoku uzrokuju vrtoglavicu
i utrnulost ruku i nogu.
Napad panike uglavnom dostiže vrhunac u roku od 10 minuta.
Nakon toga, prefrontalni korteks preuzima posao od amigdale
i stimuliše parasimpatički nervni sistem.
To pokreće lučenje hormona pod nazivom acetilholin
koji usporava rad srca i postepeno privodi napad panike kraju.
Pri napadu panike, percepcija opasnosti od strane organizma
više je nego dovoljna da pokrene odgovor koji bismo imali u slučaju prave pretnje.
Ne znamo sa sigurnošću zašto se to dešava,
ali ponekad nadražaji iz okruženja koji nas podsećaju
na traumatična iskustva mogu da pokrenu napad panike.
Napadi panike mogu biti i deo anksioznih poremećaja,
kao što su PTSP, socijalna fobija, OKP i generalizovani anksiozni poremećaj.
Učestali napadi panike, stalna briga o novim napadima
i promene u ponašanju kako bi se napadi izbegli
mogu da dovedu do dijagnoze paničnog poremećaja.
Dva glavna tretmana za panični poremećaj
uključuju antidepresive i kognitivno bihejvioralnu terapiju ili KBT.
Oba imaju oko 40 posto verovatnoće uspeha,
iako nekom kome odgovara jedna terapija, možda neće odgovarati druga.
Međutim, antidepresivi nose sa sobom neka neželjena dejstva
i 50 posto ljudi se vrati na staro kada prestanu da ih koriste.
KBT je, međutim, dugotrajnija terapija, sa samo 20 posto recidivizma.
Cilj KBT tretmana za panični poremećaj jeste pomoći ljudima da nauče
i uvežbaju konkretne metode za fizičku, a posledično i mentalnu
kontrolu nad senzacijama i mislima povezanim sa napadom panike.
KBT započinje objašnjenjem fizioloških uzroka napada panike,
praćenim vežbama disanja i mišića, kreiranih sa ciljem da pomognu ljudima
u svesnom kontrolisanju ritma disanja.
Sledi kognitivno restrukturiranje
koje se sastoji od identifikacije i promene misli
koje su česte tokom napada -
na primer, da ne možemo da dišemo, da ćemo doživeti infarkt ili umreti -
i njihovim menjanjem za ispravnije misli.
Sledeći korak tretmana jeste izlaganje ogranizma senzacijama i situacijama
koje tipično izazivaju napad panike.
Cilj je da se putem iskustva promeni uverenje
da su te senzacije i situacije opasne.
Čak i nakon KBT, u kandžama napada nije lako preduzeti te korake.
Ali uz vežbu, ove metode mogu da spreče napade i umanje njihovu jačinu
i, na kraju krajeva, smanje uticaj panike na nečiji život.
Osim stručne terapije,
mnogi paničari pronalaze olakšanje u istim uverenjima koja KBT usađuje:
strah ne može da te povredi, ali koncentrisanje na njega dovodi do panike.
Čak i ako nikada niste doživeli napad panike,
njegovo razumevanje pomaže vam da ga prepoznate kod sebe ili kod drugih -
a prepoznavanje je prvi korak u njegovom sprečavanju.