לפני שנתחיל;
אני ממש מתרגש להיות כאן היום
לצפות במה שהולך לקרות, מכאן.
אז אחרי שאמרתי את זה, אנחנו נתחיל
במה הוא אחד הצרכים הגדולים ביותר שלנו,
אחד הצרכים הגדולים ביותר של המוח שלנו?
ובמקום שאספר לכם אני רוצה להראות לכם.
למעשה, אני רוצה שתרגישו את זה.
יש הרבה דברים שאני רוצה שתרגישו ב14 הדקות הקרובות.
אז, אם כולכם תוכלו לעמוד.
כולנו הולכים לבצע קטע מיצירה של שטראוס ביחד.
מוכנים? וכולכם מכירים אותה.
אתם מוכנים?
הקהל: כן!
מוכנים, אחד שתיים שלוש!
זה רק הסוף.
(מוזיקה: ריכרד שטראוס "כה אמר זרתוסטרא")
מוכנים?
אתם יודעים מה עומד לקרות.
(מוזיקה)
הנה זה בא!
(המוזיקה עוצרת בפתאומיות)
או!
(צחוק)
נכון?
הפרעת אורגזמה קולקטיבית.
אוקיי, אתם יכולים לשבת.
(צחוק)
יש לכולנו צורך בסיסי לסיומים.
(צחוק)
אנחנו אוהבים לגמור.
(מחיאות כפיים)
סיפרו לי את הסיפור שמוצרט, ממש לפני שהלך לישון,
היה ניגש לפסנתר ועושה
"דה-דה-דה-דה-דה".
אבא שלנו שכבר היה במיטה היה חושב לעצמו "אוףףףףף".
והוא היה חייב לקום מהמיטה וללחוץ על התו האחרון של האקורד
לפני שהיה יכול לחזור לישון.
(צחוק)
אז הצורך בסגירת מעגלים מוביל אותנו לחשוב על:
מהו הפחד הגדול ביותר שלנו?
תחשבו - מהו הפחד הגדול ביותר שהיה לנו בילדות, או אפילו עכשיו?
זהו הפחד מפני החושך.
אנחנו שונאים חוסר ודאות.
אנחנו שונאים לא לדעת.
אנחנו שונאים את זה.
תחשבו על סרטי אימה.
סרטי אימה תמיד מצולמים בחשיכה,
ביער,
בלילה,
במעמקי הים,
בתהומות החלל.
והסיבה לכך היא בגלל שהמוות היה עניין קל בזמן האבולוציה.
אם לא היית בטוח שעומדת לפניך חיה טורפת
זה כבר היה מאוחר מדי.
המוח שלך פיתח את היכולת לחזות.
ואם לא יכולת לחזות, היית מת.
והדרך בה המוח שלנו חוזה היא באמצעות קידוד הדעות הקדומות וההנחות
שהיו שימושיים בעבר.
אבל אותן הנחות לא רק נשארות בראש שלנו.
אנחנו משליכים אותן על העולם.
אין שם שום ציפור.
אתם משליכים את המשמעות על המסך.
כל מה שאני מספר לכם עכשיו הוא חסר משמעות.
(צחוק)
אתם יוצרים את המשמעות ומשליכים אותה עלי.
ומה שנכון עבור אובייקטים נכון גם לגבי אנשים אחרים.
בעוד שאנחנו יכולים למדוד את ה"מה" וה"מתי" שלהם,
אנחנו אף פעם לא יכולים למדוד את ה"למה" שלהם.
אז אנחנו צובעים אנשים אחרים.
אנחנו משליכים עליהם משמעות המבוססת, על הדעות הקדומות והניסיון שלנו.
ולכן העיצוב הטוב ביותר כמעט תמיד עוסק בהפחתת חוסר ודאות.
אז כשאנחנו נכנסים לתוך אי ודאות,
הגוף שלנו מגיב באופן פיזיולוגי ומנטלי.
מערכת החיסון שלנו מתחילה להתדרדר.
תאי המוח שלנו יחלשו ואפילו ימותו.
היצירתיות והאינטליגנציה שלנו יפחתו.
אנחנו לרוב עוברים מפחד לכעס, כמעט לעתים קרובות מדי.
למה? כי הפחד הוא מצב של ודאות.
אתם הופכים למוסרניים,
אתם הופכים לגרסה מוקצנת של עצמכם.
אם הייתם שמרנים אתם הופכים ליותר שמרנים,
אם הייתם ליברלים אתם הופכים ליותר ליברליים.
כי אתם נופלים למקום של המוכר לכם.
הבעיה היא שהעולם משתנה.
ואנחנו חייבים להתאים את עצמנו או שנמות.
ואם אתם רוצים לעבור ממצב A ל-B,
הצעד הראשון הוא לא B.
הצעד הראשון הוא לעבור מ-A ללא A --
לשחרר את הדעות הקדומות וההנחות;
לקחת צעד לתוך המקום עצמו שהמוח שלנו אומן להימנע ממנו;
לצעוד לתוך המקום של הלא נודע.
אבל זה כל כך הכרחי שנגיע למקום הזה
שהמוח שלנו העניק לנו פתרון.
האבולוציה נתנה לנו פתרון.
וזוהי אולי אחת החוויות הנחוות הכי עמוקות.
והיא חווית הפלא.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
(קריאות)
(מחיאות כפיים)
איזה נפלא, נכון?
אז כרגע אתם כולכם בטח מרגישים תחושת פליאה ברמה כזו או אחרת.
נכון?
אז מה קורה במוח שלכם כרגע?
ובמשך אלפי שנים,
חשבנו, כתבנו וחווינו תחושת פליאה,
ואנחנו יודעים כל כך מעט אודותיה.
וכדי לנסות להבין מה זה ומה זה עושה,
למעבדת החריגים שלי היתה את ההזדמנות הנפלאה והעונג
לעבוד עם חלק מהיוצרים הטובים ביותר של פליאה הידועים לנו:
הכותבים, היוצרים, הבמאים, רואי החשבון,
האנשים שהם סירק דו סוליי (קרקס ידוע).
אז נסענו ללאס וגאס,
והקלטנו את הפעילות המוחית, של אנשים
בזמן שהם צופים בהופעה,
במשך עשר הופעות של ההצגה "O",
שהיא הופעה איקונית של הקרקס.
וגם מדדנו את התנהגותם של האנשים לפני ההופעה,
כמו גם כקבוצה אחרת לאחר ההופעה.
וכך היו מעורבים בעניין מעל 200 איש.
אז מה זו פליאה?
מה קורה במוח שלכם כרגע?
זהו מצב מוחי, נכון?
החלק הקדמי של המוח שלכם, קליפת המוח הקדמית,
האחראית לביצוע פעולות,
השליטה בתשומת הלב שלכם,
כרגע מורידה פעילות.
החלק של המוח שלכם שנקרא ה-DMN, רשת ברירת המחדל,
שהוא האינטרקציה בין החלקים השונים של המוח שלכם,
שהוא פעיל במהלך, בערך, העלאת רעיון,
או חשיבה יצירתית במונחים של חשיבה מופשטת וחלומות בהקיץ,
כרגע נכנס לפעולה.
ובערך עכשיו,
הפעילות בקליפת המוח הקדמי שלכם משתנה.
היא הופכת להיות א-סימטרית בפעילותה,
ומוטה לימין,
תהליך המקושר מאוד למצבים בהם אנשים יוצאים לעולם,
בניגוד למצבים בהם אנשים מסתגרים.
למעשה, הפעילות במוח כולו של אנשים אלה כל כך תואמת
שיכולנו לאמן רשת נוירולוגית מלאכותית
לחזות האם או אם לא, אנשים חווים חוויה של פליאה,
בדיוק של 75% בממוצע,
ובמקסימום של 83 אחוזים.
אז מה מתרחש במצב המוחי הזה?
ובכן, אחרים כבר הדגימו,
למשל, הפרופסורים היידט וקלטנר,
סיפרו לנו שאנשים מרגישים קטנים ומקושרים לעולם.
וההתנהגות הפרו-חברתית שלהם מתגברת,
כיוון שהם מרגישים תחושת זיקה מוגברת לזולת.
ואנחנו גם הראינו במחקר הזה
שלאנשים יש פחות צורך בשליטה קוגניטיבית.
נוח להם יותר במצב של חוסר ודאות ללא סגירת מעגלים.
והתיאבון שלהם לסכנה גם מתגבר.
הם בעצם מחפשים את הסכנה, והם טובים יותר בהתמודדות אתה.
ומשהו שהיה ממש משמעותי
הוא שכששאלנו אנשים,
"האם אתה אדם בעל נטיה לחוויית פליאה?"
היתה להם סבירות גבוהה יותר לענות בחיוב
אחרי ההופעה מאשר לפניה.
הם ממש הגדירו מחדש את עצמם ואת ההיסטוריה שלהם.
אז, פליאה היא אולי תפיסה גדולה יותר מעצמנו.
ובמילותיו של ג'וזף קמפבל,
"פליאה היא מה שמאפשר לנו להתקדם."
או במילותיו של חבר יקר,
אולי אחד הצלמים הטובים ביותר שלנו,
צלמים החיים כיום, דוואיין מייקלס,
רק אתמול הוא אמר לי
שאולי זה נותן לנו את הסקרנות להתגבר על הפחדנות שלנו.
אז למי אכפת? למה שיהיה לנו אכפת מזה?
ובכן, תחשבו על מצב של קונפליקט,
שנראה שקיים בכל מקום בחברה שלנו כרגע.
אם אתם ואני נמצאים בקונפליקט,
זה כאילו אנחנו עומדים בקצוות הנגדיים של אותו הקו.
והמטרה שלי הוא להוכיח שאתם טועים ולהזיז אתכם לכיווני.
הבעיה היא, שאתם עושים את אותו הדבר.
אתם מנסים להוכיח שאני טועה ולהזיז אותי לכיוונכם.
שימו לב שקונפליקט הוא ההכוונה לנצח אבל לא ללמוד.
המוח שלכם רק לומד אם אנחנו זזים.
החיים הם תנועה.
אז, מה אם יכולנו להשתמש בתחושת הפליאה, לא כדי להיפטר מהקונפליקט,
הקונפליקט הוא הכרחי, הקונפליקט הוא איך שהמוח שלכם מתרחב,
ככה המוח שלכם לומד --
במקום זה, להיכנס לקונפליקט באופן אחר?
ומה אם תחושת הפליאה תוכל לאפשר לנו להיכנס אליו
בשתי דרכים אחרות לפחות?
אחת, להעניק לנו את הענווה והאומץ לא לדעת.
נכון? להכנס לקונפליקט עם שאלה במקום עם תשובה.
מה היה קורה אז?
להיכנס לקונפליקט עם חוסר הודאות במקום עם הודאות.
והשני הוא, להיכנס לקונפליקט באופן הזה,
לשאוף להבין יותר מאשר לשכנע.
בגלל שכולם מבינים את עצמם, נכון?
ואבל להבין אדם אחר,
זה להבין הדעות הקדומות וההנחות
שמונחות בבסיס ההתנהגות שלהם.
ואנחנו למעשה יזמנו, מחקר ניסיוני,
ששואף לראות האם נוכל להשתמש בתחושת פליאה באומנות
כדי להביא לסובלנות.
והתוצאות היו ממש חיוביות.
אנו יכולים להקל על תחושות של כעס ושנאה
באמצעות חווית הפליאה המונעת על ידי אומנות.
אז היכן נוכל למצוא את הפליאה,
בהתחשב בכך שהיא כל כך חשובה?
אז מה אם...
הצעה:
מה אם פליאה לא רק נמצאת בפאר.
פליאה הוא הכרחית.
לרוב, היא יחסית, ההרים, שקיעת השמש.
אבל מה אם יכולנו להעניק לעצמנו מדד חדש
ולמצוא את הבלתי אפשרי בפשוט?
ואם זה נכון,
והמידע שלנו מדויק,
אז משימות כמו מדע,
הרפתקה, אומנות, רעיונות, אהבה,
הופעה במסגרת כנס של TED,
אינם רק מונעים על ידי פליאה,
אבל יכולים למעשה להיuות הסולמות שלנו לחוסר הודאות
לעזור לנו להתרחב.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
בבקשה, תעלו לבמה.
(מחיאות כפיים)
(תרועות)
(מחיאות כפיים)