For some, it's a serious sport.
For others, just a way to let loose.
But despite its casual association with fun and sun,
surfing has a richer and deeper history than many realize.
What we today call surfing originated in
the Polynesian islands of the Pacific Ocean.
We know from various accounts
that wave riding was done throughout the Polynesian Pacific,
as well as in West Africa and Peru.
But it was in the Hawaiian archipelago in particular
that surfing advanced the most,
was best documented,
and, unlike elsewhere in Polynesia, persisted.
And for the people of Hawaii,
wave sliding was not just a recreational activity,
but one with spiritual and social significance.
Like much of Hawaiian society,
nearly every aspect of surfing was governed by a code of rules and taboos
known as kapu.
Hawaiians made offerings when selecting a tree to carve,
prayed for waves with the help of a kahuna, or an expert priest,
and gave thanks after surviving a perilous wipeout.
Certain surf breaks were strickly reserved for the elite.
But it wasn't just a solemn affair.
Surfers competed and wagered on who could ride the farthest,
the fastest,
or catch the biggest wave with superior skill,
granting respect,
social status,
and romantic success.
Though it was later called the sport of kings,
Hawaiian men and women of all ages and social classes participated,
riding surfboards shaped from koa,
breadfruit,
or wiliwili trees.
Many Hawaiians road alaia boards,
which were thin, midsized, and somewhat resemble today's shortboards.
Some mounted paipo boards,
short, round-nosed boards on which riders typically lay on their stomachs.
But only chieftains could ride the massive olo boards,
twice as long as today's longboards.
Unlike most modern surfboards,
all boards were finless,
requiring surfers to drag their hands or feet to turn.
We don't know exactly when wave sliding was invented,
but we know that it had already been practiced in Polynesia for centuries
by the time it was described in 1777 by William Anderson,
a surgeon on Captain Cook's ship "Resolution."
Although Anderson was in awe,
most of the American Christian missionaries who arrived in Hawaii
several decades later
regarded surfing as sinful,
and they discouraged it, along with other aspects of native culture.
The biggest threat to surfing, however, was the threat to the natives themselves.
By 1890, new illnesses introduced by Europeans and Americans
had decimated the Hawaiian people, leaving fewer than 40,000
from a pre-contact population that may have exceeded 800,000.
At the same time, foreign influence grew
with white settlers overthrowing the native monarchy in 1893,
and the U.S. annexing the islands five years later.
The end of Hawaii's independence coincided with surfing's native-led revival,
a revival soon exploited by the American colonizers.
But first, some Hawaiians took surfing overseas.
In 1907, George Freeth, the so-called Hawaiian Wonder,
traveled to the west coast
and gave surfing demonstrations in southern California.
Then in 1914, Olympic swimmer Duke Kahanamoku
made his way to Australia and New Zealand,
gliding across the southern Pacific waves
and attracting rapt audiences wherever he went.
Shortly before Freeth went to California,
a South Carolinian named Alexander Hume Ford moved to Hawaii.
After learning to surf, he became a champion of the pastime.
But Ford may have had unsavory reasons
for his enthusiastic efforts to boost the sport.
Like many settlers, he wanted Hawaii to become a U.S. state
but was worried about its non-white majority of natives and Asian workers.
Ford thus promoted surfing to attract white Americans to Hawaii,
first as tourists, then as residents.
He was helped by numerous writers and filmmakers.
Ford's demographic plan would fail miserably.
Hawaii became a state in 1959
and remains the most racially diverse state in the country.
But the promotion of surfing was a far greater success.
Today, surfing is a multi-billion dollar global industry,
with tens of millions of enthusiasts worldwide.
And though relatively few of these surfers are aware of the once-crucial wave chants
or board carving rituals,
Hawaiians continue to preserve these traditions
nearly washed away by history's waves.
إنها رياضة جدّية بالنسبة للبعض،
ولكنها طريقة للاسترخاء عند الآخرين
ولكن بصرف النظر عن ارتباطها المعتاد بالمرح والشمس
فإن رياضة ركوب الأمواج لها تاريخ أغنى وأعمق مما يدركه البعض.
ما نسميه ركوب الأمواج في يومنا هذا تم ابتكاره في
الجزر البولينيزية المطلة على المحيط الهادئ.
نعلم من عدة مصادر
أن سكان هذه الجزر كانوا يمارسون ركوب الأمواج
بالإضافة إلى غرب إفريقيا والبيرو.
ولكن أرخبيل هاواي بالتحديد
كان المكان الذي تقدمت فيه هذه الرياضة
وتم توثيقها بالطريقة الأفضل.
وعلى عكس أي مكان آخر في بولينيزيا استمرت هذه الرياضة حتى الآن.
بالنسبة لسكان جزر هاواي
لم يكن ركوب الأمواج نشاطًا ترفيهيًا فحسب
بل كان مرتبطًا بأهمية روحية واجتماعية.
كمعظم أفراد مجتمع هاواي
كل ما يتعلق بهذه الرياضة كان خاضعًا لقواعد وممنوعات
معروفة باسم "كابو".
الشعب هناك كان يقدم القرابين عند اختيار الشجرة التي ستقطع
ويصلّون لتكون الأمواج جيدة بمساعدة كاهونا أو قس خبير
ويقدمون الشكر بعد النجاة من كارثة خطرة.
كانوا يحتفظون بألواح تزلج معينة للنخبة.
لم يكن ذلك حدثًا احتفاليًا فحسب
فقد تنافس راكبو الأمواج وراهنوا على من يستطيع ركوب الأمواج لأبعد نقطة
أو من يكون الأسرع
أو من يركب الموجة الأكبر بمهارات عالية.
إذ سيحظي بالاحترام
والمكانة الاجتماعية المرموقة
إضافة إلى النجاح العاطفي.
على الرغم من تسميتها فيما بعد رياضة الملوك
يشارك رجال هاواي ونساؤها من كل الأعمار والطبقات الاجتماعية
بركوب الألواح المصنوعة من شجرة الكوا
أو من شجرة الخبز
أو من أشجار ويليويلي.
معظم سكان هاواي كانوا يصنعون ألواح ألايا
والتي كانت رفيعة ومتوسطة الحجم وتشبه
الألواح القصيرة التي لدينا في الوقت الحاضر.
ركب البعض ألواح بايبو
وهي ألواح قصيرة ومدورة الأطراف. كان اللاعبون يستلقون على معدتهم
و لكن الزعماء هم وحدهم من استطاع ركوب أولاح الأولو هائلة الحجم
وهي أطول من ألواحنا في الحاضر بمرتين.
على عكس معظم ألواح ركوب الأمواج الحديثة
الألواح في الماضي كانت بدون زعانف
مما يتطلب من اللاعبين أن يسحبوا أيديهم أو أرجلهم للاستدارة.
لا نعلم بالضبط متى تم اكتشاف هذه الرياضة
ولكننا نعلم أنه كان يتم التدرب عليها في بولينيزيا لقرون
قبل أن يصفها ويليم أندرسون في 1777
وهو طبيب جراح على سفينة كابتن كوك.
على الرغم من أن أندرسون كان متهيبًا
معظم المبشرين المسيحيين الأمريكيين الذين وصلوا إلى هاواي
بعد ذلك بعدة عقود
اعتبروا أن ركوب الأمواج إثمًا
ولم يشجعوا على القيام به إضافة لنشاطات أخرى في الثقافة الأصلية.
وكان تهديد ركوب الأمواج هو تهديد للسكان الأصليين أنفسهم.
بحلول العام 1890، أتى الأمريكون والأوروبيون بأمراض جديدة
قضت على شعب هاواي وتركت أقل من 40,000 على قيد الحياة
بعد أن كان عددهم يفوق 80,000 قبل الاحتكاك بالشعوب الأخرى.
في نفس الوقت، ازداد التأثر بالأجانب
فبعد إطاحة المستعمرون البيض بنظام الملكية في عام 1893
واستيلاء الولايات المتحدة على الجزر بعد 5 سنوات
تزامنت نهاية استقلال هاواي مع انتعاش رياضة ركوب الأمواج التي قادها السكان الأصليون.
استغل المستعمرون الأمريكيون هذا الانتعاش.
ولكن أولًا قام بعض سكان هاواي بركوب الأمواج إلى مناطق بعيدة.
في عام 1907 سافر جورج فريث الذي يُسمى الأعجوبة في هاواي
سافر إلى الساحل الغربي
وأعطى دروسًا تعليميةً في ركوب الأمواج في جنوب كاليفورنيا.
بعد ذلك، في عام 1914 السباح الأولمبي دوك كاهاناموكو
سبح إلى أستراليا ونيوزيلندا
وقام بالانزلاق عبر موجات جنوب المحيط الهادئ
وجذب الجماهير الفرحة أينما ذهب.
قبل أن يذهب جورج فريث إلى كاليفورنيا
انتقل ألكسندر هومو فورد من كاليفوينا إلى هاواي
بعد أن تعلم ركوب الأمواج أصبح بطل ذلك الزمان.
ربما كان لفورد أسبابه السيئة
وراء جهوده الحماسية لدعم هذه الرياضة.
وكمعظم المستعمرين فقد أراد أن تصبح هاواي ولاية أمريكية
ولكنه كان قلقًا بشأن أغلبية السكان غير البيض والعمال الآسيويين
لذلك دعم فورد ركوب الأمواج لجذب الأمريكيين البيض إلى هاواي
أولا كسياح ثم كمواطنين.
ساعده في ذلك عدة كتَاب وصناع أفلام.
كانت خطة فورد الديموغرافية ستفشل فشلًا ذريعًا.
أصبحت هاواي ولاية أميركية في عام 1959
وبقيت أكثر ولاية ذات تنوعٍ عرقيٍ في البلاد
ولكن دعم ركوب الأمواج كان نجاحاً باهرًا
اليوم ركوب الأمواج مجالٌ يُقدّر بعدة ترليونات دولار حول العالم
وله عشرات الملايين من المتابعين المتحمسين حول العالم.
وعلى الرغم من أن القليل من هؤلاء اللاعبين يدركون الموجة الحاسمة عند قدومها
أو عادات تقطيع ألواح ركوب الأمواج
يستمر سكان هاواي بالحفاظ على هذه التقاليد
التي مسحتها أمواج التاريخ.
[«Έξω από το νερό είμαι ένα τίποτα» - Ντιούκ Καχαναμόκου]
Για κάποιους, είναι ένα σοβαρό άθλημα,
για άλλους απλώς ένας τρόπος να χαλαρώνουν.
Παρά τον συνεχή συσχετισμό του με την διασκέδαση και τον ήλιο,
το σέρφινγκ έχει μια πλούσια και βαθιά ιστορία
που πολλοί δεν γνωρίζουν.
Αυτό που σήμερα αποκαλούμε σέρφινγκ
προέρχεται από τα νησιά της Πολυνησίας στον Ειρηνικό ωκεανό.
Γνωρίζουμε από διάφορες αναφορές ότι το δάμασμα των κυμάτων
γινόταν σε όλη την Πολυνησία,
καθώς και στη Δυτική Αφρική και το Περού.
Αλλά ειδικά στο αρχιπέλαγος της Χαβάης,
το σέρφινγκ εξελίχθηκε περισσότερο,
καταγράφηκε καλύτερα,
και συνεχίστηκε, όπως πουθενά αλλού στη Πολυνησία.
Και για τους κάτοικους της Χαβάης,
το σέρφινγκ δεν ήταν απλά μια διασκεδαστική δραστηριότητα,
αλλά είχε και μια πνευματική και κοινωνική σημασία.
Όπως γενικά η κοινωνία στην Χαβάη,
σχεδόν κάθε πτυχή του σέρφινγκ
βασίζεται σε ένα κώδικα κανόνων και ταμπού γνωστό ως «kapou».
Οι Χαβανέζοι έκαναν προσφορές όταν επέλεγαν ένα δέντρο να σκαλίσουν,
προσεύχονταν για κύματα με τη βοήθεια ενός «καχούνα», ενός ειδικού ιερέα,
και έδιναν ευχαριστίες όταν επιζούσαν από κάποια επικίνδυνη πτώση.
Κάποιες εκδηλώσεις για σέρφινγκ
ήταν αποκλειστικά για την ελίτ.
Αλλά δεν ήταν μόνο επίσημη υπόθεση.
Οι σέρφερς ανταγωνίζονταν και στοιχημάτιζαν
για το ποιος θα καβαλήσει πιο μακριά, πιο γρήγορα,
ή θα πιάσει το μεγαλύτερο κύμα
επιδεικνύοντας τη δεξιοτεχνία τους,
και κερδίζοντας σεβασμό, κοινωνική καταξίωση,
και επιτυχία στον έρωτα.
Αν και αργότερα ονομάστηκε «σπορ των βασιλιάδων»,
Χαβανέζοι και Χαβανέζες κάθε ηλικίας και κοινωνικής τάξης συμμετείχαν,
και καβαλούσαν σανίδες σέρφιγκ
φτιαγμένες από κόα, αρτόκαρπο ή δέντρα γίλι.
Πολλοί Χαβανέζοι είχαν σανίδες Αλάια,
οι οποίες ήταν λεπτές, μεσαίου μεγέθους,
και έμοιαζαν κάπως με τις σημερινές κοντές σανίδες.
Κάποιοι είχαν σανίδες Πάιπο, κοντές και στρογγυλεμένες,
στις οποίες συνήθως οι σέρφερς ξάπλωναν μπρούμυτα.
Αλλά μόνο οι αρχηγοί μπορούσαν να καβαλήσουν
τις τεράστιες σανίδες Όλο, διπλάσιες σε μήκος από τις σημερινές.
Σε αντίθεση με τις περισσότερες σύγχρονες,
όλες οι σανίδες ήταν χωρίς πτερύγιο,
απαιτώντας από τους σέρφερς να σύρουν
τα χέρια ή τα πόδια τους για να στρίψουν.
Δεν ξέρουμε πότε ακριβώς ανακαλύφθηκε το σέρφινγκ,
αλλά ξέρουμε ότι γινόταν ήδη στην Πολυνησία για αιώνες
προτού το περιγράψει το 1777 ο Ουίλιαμ Άντερσον,
ο γιατρός στο πλοίο «Ρεσολούσιον» του Κάπτεν Κουκ.
Αν και άφησε έκθαμβο τον Άντερσον,
οι περισσότεροι Αμερικανοί ιεραπόστολοι
που έφτασαν στη Χαβάη αρκετές δεκαετίες μετά,
θεώρησαν το σέρφινγκ αμαρτωλό
και το αποθάρρυναν,
όπως και άλλες πτυχές της τοπικής κουλτούρας.
Αλλά η μεγαλύτερη απειλή για το σέρφινγκ
ήταν αυτή για τους ίδιους τους ντόπιους.
Μέχρι το 1890,
νέες αρρώστιες που εισήχθησαν από Ευρωπαίους και Αμερικάνους
είχαν αποδεκατίσει τους κάτοικους της Χαβάης,
αφήνοντας λιγότερους από 40.000
από έναν αρχικό πληθυσμό που ίσως ξεπερνούσε τους 800.000.
Ταυτόχρονα η ξένη επιρροή μεγάλωνε
με τους λευκούς αποίκους να ανατρέπουν την ιθαγενή μοναρχία το 1893
και τις Ηνωμένες Πολιτείες να προσαρτούν τα νησιά πέντε χρόνια αργότερα.
Το τέλος της ανεξαρτησίας της Χαβάης
συνέπεσε με την τοπική αναγέννηση του σέρφινγκ,
μια αναβίωση που σύντομα εκμεταλλεύτηκαν οι Αμερικανοί αποικιοκράτες.
Αλλά πρώτα, κάποιοι Χαβανέζοι πέρασαν το σέρφινγκ στο εξωτερικό.
Το 1907 ο Τζόρτζ Φρίθ, που αποκαλούσαν θαύμα της Χαβάης,
ταξίδεψε στη Δυτική Ακτή
και έκανε επιδείξεις σέρφινγκ στην νότια Καλιφόρνια.
Έπειτα το 1914, ο ολυμπιακός κολυμβητής Ντιούκ Καχαναμόκου
έφτασε στην Αυστραλία και τη Νέα Ζηλανδία,
γλιστρώντας στα κύματα του νότιου Ειρηνικού,
και κατέπληξε τα πλήθη όπου πήγαινε.
Λίγο πριν ο Φρίθ πάει στην Καλιφόρνια,
κάποιος από την Νότια Καρολίνα,
ο Αλεξάντερ Χιούμ Φόρντ μετακόμισε στη Χαβάη.
Αφού έμαθε να κάνει σέρφινγκ,
έγινε πρωταθλητής του αθλήματος.
Αλλά ο Φορντ μάλλον είχε αθέμιτους λόγους
για τις ενθουσιώδεις προσπάθειές του να ενισχύσει το άθλημα.
Όπως πολλοί άποικοι,
ήθελε η Χαβάη να γίνει πολιτεία της Αμερικής,
αλλά ανησυχούσε για την πλειοψηφία των μη λευκών ιθαγενών
και των Ασιατών εργαζομένων.
Έτσι ο Φορντ προώθησε το σέρφινγκ
για να προσελκύσει λευκούς Αμερικάνους στην Χαβάη,
πρώτα ως τουρίστες και μετά ως κατοίκους.
Είχε την βοήθεια πολυάριθμων συγγραφέων και κινηματογραφιστών.
Το δημογραφικό σχέδιο του Φορντ απέτυχε παταγωδώς.
Η Χαβάη, που έγινε πολιτεία το 1959,
παραμένει η πιο φυλετικά ποικίλη στη χώρα.
Αλλά η προώθηση του σέρφινγκ είχε πολύ μεγαλύτερη επιτυχία.
Σήμερα το σέρφινγκ
είναι μια παγκόσμια βιομηχανία πολλών δισεκατομμυρίων δολαρίων
με δεκάδες εκατομμύρια οπαδούς παγκοσμίως.
Αν και σχετικά λίγοι σέρφερς ξέρουν
για τις παλιές σημαντικές ψαλμωδίες για τα κύματα,
ή τις τελετές σκαλίσματος της σανίδας,
οι Χαβανέζοι συνεχίζουν να τηρούν αυτές τις παραδόσεις,
που κόντεψαν να παρασυρθούν μακριά
από τα κύματα της ιστορίας.
Para algunos es un deporte serio.
Para otros solo una forma de soltarse.
Pero a pesar de su asociación informal con la diversión y el sol,
el surf tiene una historia más rica y profunda de lo que muchos creen.
Lo que hoy llamamos surf se originó
en las islas polinesias del océano Pacífico.
Sabemos por varias fuentes
que se montaban olas en todo el Pacífico polinesio,
así como también en el oeste de África y Perú.
Pero fue en el archipiélago de Hawái en particular
que el surf avanzó más,
fue mejor documentado,
y, a diferencia de otras partes de la Polinesia, persistió.
Y para la gente de Hawái,
cabalgar las olas no era solo una actividad recreativa,
sino que tenía un significado espiritual y social.
Como gran parte de la sociedad hawaiana,
casi todos los aspectos del surf se rigen por un código de reglas y tabúes
conocido como kapu.
Los hawaianos hacían ofrendas al elegir un árbol para tallar,
rezaban para que hubiera olas con la ayuda de un kahuna o un sacerdote experto,
y daban gracias después de sobrevivir a una feroz caída de la tabla.
Ciertos descansos de surf estaban estrictamente reservados para la élite.
Pero no era solo un asunto solemne.
Los surfistas competían y apostaban sobre quién podría llegar más lejos,
más rápido,
o atrapar la ola más grande con más destreza,
lo cual otorgaba respeto,
estatus social,
y éxito en el amor.
Aunque más tarde se llamó el deporte de los reyes,
participaban hombres y mujeres hawaianos de todas las edades y clases sociales,
montando tablas de surf en forma de koa,
panapen,
o árboles wiliwili.
Muchos hawaianos andaban en tablas de alaia,
que eran delgadas, medianas, similares a los "shortboards" de hoy en día.
Algunos andaban en tablas paipo, tablas cortas, de nariz redonda
en las que los jinetes suelen acostarse boca abajo.
Pero solo los jefes podían montar las enormes tablas olo,
el doble de largo que las "longboards" de hoy.
A diferencia de la mayoría de las tablas de surf modernas,
todas las tablas eran sin aletas,
requiriendo que los surfistas arrastraran sus manos o pies para girar.
No sabemos exactamente cuándo se inventó lo de cabalgar olas,
pero sabemos que ya se había practicado en la Polinesia durante siglos
para el momento en que fue descrito en 1777 por William Anderson,
cirujano de la nave "Resolución" del Capitán Cook.
Aunque Anderson estaba asombrado,
la mayoría de los misioneros cristianos estadounidenses que llegaron a Hawái
varias décadas después
consideraron al surf como pecaminoso,
y lo desaconsejaban, junto con otros aspectos de la cultura nativa.
Sin embargo, la mayor amenaza del surf fue para los nativos.
En 1890 nuevas enfermedades introducidas por europeos y estadounidenses
había diezmado el número de personas de Hawái, dejando menos de 40 000
de una población previa al contacto que puede haber excedido a los 800 000.
Al mismo tiempo, creció la influencia extranjera
con colonos blancos que derrocaron la monarquía nativa en 1893,
y con la anexión de EE. UU. de las islas cinco años después.
El final de la independencia de Hawái
coincidió con el renacimiento del surf nativo,
un renacimiento pronto explotado por los colonizadores estadounidenses.
Pero primero, algunos hawaianos llevaron el surf al extranjero.
En 1907 George Freeth, el llamado milagro hawaiano,
viajó a la costa oeste de EE.UU.
y dio demostraciones de surf en el sur de California.
Luego, en 1914 el nadador olímpico Duke Kahanamoku
se abrió camino en Australia y Nueva Zelanda,
cabalgando las olas del Pacífico sur
y atrayendo audiencias embelesadas por doquier.
Poco antes de que Freeth fuera a California,
un carolino del sur llamado Alexander Hume Ford se mudó a Hawái.
Tras aprender a surfear, se convirtió en campeón de este deporte.
Pero puede que Ford tuviera razones impropias
en sus entusiastas esfuerzos por impulsar el deporte.
Al igual que muchos colonos, quería que Hawái fuese un estado de EE.UU.
pero le preocupaba su mayoría no blanca de nativos y trabajadores asiáticos.
Ford promovió así el surf para atraer a los estadounidenses blancos a Hawái,
primero como turistas, luego como residentes.
Fue ayudado por numerosos escritores y cineastas.
El plan demográfico de Ford fracasaría miserablemente.
Hawái se convirtió en estado en 1959
y sigue siendo el estado con mayor diversidad racial en EE.UU.
Pero la promoción del surf fue un éxito mucho mayor.
Hoy en día, el surf es una industria global multimillonaria,
con decenas de millones de entusiastas en todo el mundo.
Aunque pocos surfistas son conscientes
de los cánticos de las olas que alguna vez fueron cruciales
o de los rituales de tallado de tablas,
los hawaianos siguen preservando estas tradiciones
casi arrastrados por las olas de la historia.
Pour certains, c’est un sport sérieux.
Pour d’autres, juste un moyen de lâcher prise.
Mais malgré une image teintée d'exotisme,
le surf a une histoire bien plus riche et ancienne qu'on ne pourrait le penser.
Ce qu'on appelle aujourd'hui le surf
est apparu dans les îles de la Polynésie, dans l'océan Pacifique.
De nombreuses sources nous indiquent
que le surf fut pratiqué d'un bout à l'autre de la Polynésie,
ainsi qu'en Afrique de l'Ouest et au Pérou.
Mais ce fut dans l'archipel hawaïen, en particulier,
que le surf progressa le plus,
fut le mieux documenté,
et persista, comme nulle part ailleurs en Polynésie.
Et pour le peuple d'Hawaï,
surfer une vague n'était pas seulement une activité divertissante,
mais avait plutôt une signification spirituelle et sociale.
Comme dans l'ensemble de la société hawaïenne,
presque tous les aspects du surf étaient gouvernés par des lois et des tabous,
connus sous le nom de kapu.
Les Hawaïens faisaient des offrandes lorsqu'ils sculptaient des arbres
invoquaient les vagues à l'aide d'un kahuna, ou d'un prêtre expérimenté,
et rendaient grâce après avoir survécu à une chute périlleuse.
Certaines vagues étaient strictement réservées à l'élite.
Mais ce n'était pas seulement une affaire solennelle.
Les surfers s'affrontaient et pariaient sur qui pourrait surfer la plus lointaine,
la plus rapide,
ou attraper la vague la plus grosse avec des compétences supérieures,
s'accordant le respect,
le statut social,
et le succès sentimental.
Bien qu'il fut nommé plus tard le sport des rois,
tout le peuple hawaïen participait,
chevauchant des planches sculptées dans du koa,
des arbres à pain,
ou des wiliwilis.
De nombreux Hawaïens utilisaient des planches alaia,
qui étaient minces, de taille moyenne, et ressemblant aux shortboards modernes.
Certains chevauchaient des planches paipo,
courtes, arrondies, sur lesquelles les surfers s'allongeaient sur le ventre.
Mais seuls les chefs pouvaient surfer sur les planches massives olo,
deux fois plus longues que les longboards d'aujourd'hui.
Contrairement à la plupart des planches actuelles,
les planches étaient dépourvues d'ailerons,
exigeant aux surfeurs d'utiliser leurs mains ou leurs pieds pour tourner.
On ne sait pas exactement quand le surf fut inventé,
mais on sait qu'il était déjà pratiqué en Polynésie depuis des siècles
quand il fut décrit en 1777 par William Anderson,
un chirurgien naviguant sur le navire du Capitaine Cook, la « Résolution ».
Bien qu'Anderson fut admiratif,
la plupart des missionnaires américains chrétiens qui arrivèrent à Hawaï,
plusieurs décennies plus tard,
trouvèrent le surf scandaleux,
et dissuadèrent de sa pratique, ainsi que d'autres aspects de la culture hawaïenne.
Cependant, la plus grande menace pesait sur la population-même.
Dès 1890, des maladies introduites par les Européens et les Américains
avaient décimé le peuple d'Hawaï réduisant à moins de 40 000 personnes sa population
initialement estimée à plus de 800 000.
Au même moment, l'influence étrangère s'imposa
avec les colons blancs renversant la monarchie locale en 1893,
et les États-Unis annexant les îles cinq ans plus tard.
La fin de l'indépendance d'Hawaï marqua un renouveau du surf traditionnel,
un renouveau bientôt exploité par les colonisateurs américains.
Auparavant, quelques Hawaïens emmenèrent avec eux la pratique du surf outremer.
En 1907, Georges Freeth, le prétendu Prodige hawaïen,
voyagea vers la côte ouest
et fit des démonstrations de surf en Californie du Sud.
Puis en 1914, le nageur olympique Duke Kahanamoku
se lança dans un périple vers l'Australie et la Nouvelle-Zélande,
surfant sur les vagues du Pacifique Sud
et attirant une foule d'admirateurs partou où il passait.
Peu de temps avant que Freeth ne se rende en Californie,
un habitant de la Caroline du sud nommé Alexander Hume Ford s'installa à Hawaï.
Après avoir appris à surfer, il devint un champion de la discipline.
Mais il semblerait que Ford ait pu avoir des raisons douteuses
pour cet engouement à promouvoir ce sport.
Comme de nombreux colons, il voulait qu'Hawaï devienne un état des États-Unis
mais n'appréciait ni les autochtones, ni les ouvriers asiatiques.
Ford fit donc la promotion du surf pour attirer les Américains blancs à Hawaï,
d'abord en tant que touristes, puis en tant que résidents.
Il fut aidé par de nombreux écrivains et réalisateurs.
Le plan démographique de Ford échoua lamentablement.
Hawaï devint un État en 1959
et demeure l'État le plus multiculturel du pays.
Mais la publicité du surf fut un bien plus grand succès.
Aujourd'hui, le surf est une industrie mondiale multimillionnaire,
avec des dizaines de millions d'amateurs à travers le monde.
Bien que peu de ces surfeurs connaissent le chant sacré des vagues utilisé jadis
ou les rituels pour sculpter les planches,
les Hawaïens continuent de préserver ces traditions
presque entièrement emportées par les vagues de l'histoire.
"מחוץ למים, אני כלום" - דיוק קהנמוקו
לכמה, זה ספורט רציני.
לאחרים, רק דרך להשתחרר.
אבל למרות הקישור היום יומי שלו עם כיף ושמש,
לגלישת גלים יש עבר עמוק ועשיר יותר משהרבה מבינים.
מה שאנחנו היום קוראים לו גלישה
מקורו באיים הפולינזיים של האוקיינוס השקט.
אנחנו יודעים ממקורות שונים
שגלישת גלים התבצעה לכל רוחב האוקיינוס השקט הפולינזי,
כמו גם במערב אפריקה ופרו.
אבל זה היה בארכיפלג של הוואי במיוחד
שגלישה התקדמה הכי הרבה,
תועדה הכי טוב,
ובניגוד למקומות אחרים בפולינזיה, המשיכה.
ולאנשי הוואי,
גלישת גלים לא היתה רק פעילות פנאי,
אלא אחת עם משמעות רוחנית וחברתית.
כמו רוב אוכלוסיית הוואי,
כמעט כל פן של גלישה נשלט על ידי קוד חוקים ואיסורים
שידועים כקאפו.
אנשי הוואי העלו מנחות כשבחרו עץ לגלף,
התפללו לגלים בעזרת קהונה, או כהן מקצועי,
ונתנו תודות אחרי ששרדו התהפכות קשה.
שבירות גלים מסויימות נשמרו לאליטה בלבד.
אבל זה לא היה רק עניין רציני.
גולשים התחרו והתערבו על מי יגלוש הכי רחוק,
הכי מהר,
או יתפסו את הגלים הגדולים ביותר,
כאשר כישורים טובים יותר מעניק כבוד,
מעמד חברתי,
והצלחה רומנטית.
למרות שזה נקרא מאוחר יותר ספורט מלכים,
גברים ונשים מהוואי מכל הגילאים ומעמדות חברתיים השתתפו,
גלשו על גלשנים מיוצרים מקואה,
פרי הלחם,
או עצי וויליווילי.
הרבה אנשים מהוואי גלשו על גלשני אלאיה,
שהיו דקים, בגודל בינוני, ודמו מעט לגלשנים הקצרים של היום.
כמה רכבו על גלשני פייפו,
גלשנים קצרים, עם אף עגול עליהם הגולשים שכבו באופן טיפוסי על הבטן.
אבל רק מנהיגים יכלו לגלוש על גלשני האולו המסיביים,
ארוכים פי שתיים מהגלשנים הארוכים של היום.
בניגוד לרוב הגלשנים המודרניים,
כל הגלשנים היו נטולי סנפיר,
ודרשו מהגולשים לגרור את הידיים או הרגליים כדי לפנות.
אנחנו לא יודעים בדיוק מתי גלישת גלים הומצאה,
אבל אנחנו יודעים שפולינזים ביצעו אותה כבר מאות שנים
עד שהיא תוארה ב-1777 על ידי וויליאם אנדרסון,
מנתח על ספינתו של קפטן קוק "רזולושן".
למרות שאנדרסון הוקסם,
רוב הנוצרים המסיונרים האמריקאים שהגיעו להוואי
מספר עשורים מאוחר יותר
התייחסו לגלישה כחטא,
והם גם לא עודדו אותה, יחד עם פנים אחרים של התרבות המקומית.
האיום הכי גדול לגלישה, עם זאת, היה האיום לילידים עצמם.
עד 1890, מחלות חדשות שהגיעו מהארופאים והאמריקאים
השמידו את אנשי הוואי, מה שהשאיר פחות מ-40,000 אנשים
מאוכלוסייה לפני המגע שאפשר שהיתה מעל 800,000 אנשים.
באותו זמן, השפעה חיצונית גדלה
עם מתיישבים לבנים שמפילים את המונרכיה הילידית ב-1893,
וארצות הברית, מספחת את האי חמש שנים מאוחר יותר.
הסוף לעצמאות הוואי התרחשה במקביל לתחייה של הגלישה הילידית,
תחייה שנוצלה במהרה על ידי המתיישבים האמריקאים.
אבל ראשית, כמה ילידי הוואי לקחו את הגלישה מעבר לים.
ב 1907, ג'ורג' פרית', שנקרא הפלא מהוואי,
יצא לחוף המערבי
והדגים גלישה בדרום קליפורניה.
אז ב-1914, השחיין האולימפי דיוק קהנמוקו
עשה את דרכו לאוסטרליה וניו זילנד,
גלש בגלים של דרום הפסיפי
ומשך קהל גדול בכל מקום אליו הלך.
מעט לפני שפרית' נסע לקליפורניה,
דרום קליפורני בשם אלכסנדר היום פורד עבר להוואי.
אחרי שלמד לגלוש, הוא הפך לאלוף התחביב.
אבל לפורד אולי היו סיבות חסרות טעם
למאמצים המתלהבים שלו לקדם את הספורט.
כמו הרבה מתיישבים, הוא רצה שהוואי תהפוך למדינה בארצות הברית
אבל היה מודאג בנוגע לרוב הלא לבן של ילידים ועובדים אסייתיים.
פורד קידם לכן את הגלישה כדי למשוך אמריקאים לבנים להוואי,
ראשית כתיירים, ואז כמתיישבים.
הוא נעזר באין ספור כותבים ויוצרי סרטים.
התוכנית הדמוגרפית של פורד תיכשל באופן מחפיר.
הוואי הפכה למדינה ב 1959
ונשארה המדינה הכי מגוונת גזעית בארץ.
אבל קידום הגלישה היה הרבה יותר מוצלח.
היום, גלישה היא תעשייה גלובלית של מיליאדי דולרים,
עם עשרות מליוני חסידים בעולם.
ולמרות שיחסית מעט מהגולשים האלה מודעים ללחשי הגלים שפעם היו חיוניים
או טקסי גילוף הגלשנים,
אנשי הוואי ממשיכים לשמר את המסורות האלו
שכמעט נשטפו על ידי גלי ההסטוריה.
["Kint a vízből semmi vagyok."] [Duke Kahanamoku]
Vannak, akiknek komoly sport;
másoknak kiváló módszer a lazításhoz.
De a napsütéssel és a szórakozással való általános társítás ellenére,
a szörfözés gyökerei mélyebbre nyúlnak, és szerteágazóbbak, mint sokan gondolnák.
A mai értelemben vett szörfözés
a Csendes-óceánon található Polinéziából származik.
Több forrásból is tudjuk,
hogy a hullámlovaglást a Csendes-óceáni Polinézia egésze mellett
Nyugat-Afrikában és Peruban is űzték.
Azonban elsősorban a hawaii szigetvilág volt az,
ahol a szörfözés a legtovább fejlődött,
a legjobban dokumentálták,
és ahol Polinézia más részeivel szemben, fenn is maradt.
A hullámokon való siklás
a hawaii embereknek nem csupán szabadidős tevékenység volt,
de spirituális és társadalmi jelentőséget is tulajdonítottak neki.
Mint a hawaii társadalmat,
a szörfözés szinte minden részét egy szabály- és tiltásgyűjtemény szabályozta,
az úgynevezett Kapu.
A hawaii emberek áldozatot hoztak, amikor a faragni való fát kiválasztották,
egy kahuna vagy szakértő pap segítségével imádkoztak hullámokért,
és hálát adtak egy-egy veszélyesebb esés túléléséért.
Egyes szörfhelyeket szigorúan csak az elit számára tartottak fent.
De nem csak ünneplésre adott lehetőséget.
A résztvevők versengtek és kockáztattak, ki tud messzebbre,
gyorsabban siklani,
ki kapja el a legnagyobb hullámot a legügyesebben,
ezáltal megbecsülést,
társadalmi státuszt,
és romantikus sikereket kiérdemelve.
Bár később a királyok sportjának hívták,
a hawaii nők és férfiak mind részt vettek, kortól és társadalmi rangtól függetlenül
lovagolták a koa fából,
kenyérfából,
vagy wiliwili fából faragott deszkákat.
Sok hawaii alaia deszkát használt,
ami keskeny és középhosszú volt, a mai rövid deszkákra emlékeztet inkább.
Mások a paipo deszkát használták,
ami rövid volt, kerekített orral, és jellemzően hason fekve csúsztak rajta.
A nehéz olo deszkákat viszont csak a törzsfőnökök tudták használni,
ezek a mai hosszú deszkáknál kétszer hosszabbak.
A legtöbb modern deszkával ellentétben,
a deszkák mind uszony nélküliek voltak,
ami miatt a szörfösnek a kezét vagy lábát a vízben húzva kellett kanyarodni.
Nem tudjuk pontosan, mikor találták fel a hullámlovaglást,
de azt tudjuk, hogy Polinéziában már évszázadok óta gyakorolták,
mire 1777-ben leírást adott róla William Anderson,
Cook kapitány Resolution nevű hajójának orvosa.
Bár Anderson ámulatba esett tőle,
a Hawaiira évtizedekkel később érkező
legtöbb amerikai keresztény misszionárius úgy tekintette,
mint bűnös tevékenységet,
és az őslakosok kultúrájának a többi részével együtt ellenezte azt.
A legnagyobb veszély a szörfözésre egyben az őslakosokat magukat is fenyegette.
1890-re az európai és amerikai bevándorlók által hozott új kórokozók
megtizedelték a hawaii őslakos populációt, csupán 40 ezer embert megkímélve
az érintkezés előtti népességből, mely elérhette a 800 ezer főt is.
Közben nőtt a külföldi befolyás is,
ahogy a fehér telepesek 1893-ban leváltották az őslakosok monarchiáját,
majd az Egyesült Államok öt évvel később magához csatolta a szigeteket.
A hawaii függetlenség vége egybeesett a szörfözés őslakosok általi,
de hamarosan amerikai gyarmatosítók által is kihasznált újraélesztésével.
Ám néhány hawaii már azelőtt elvitte a szörfözést a tengerentúlra.
1907-ben George Freeth, az úgynevezett Hawaii Csoda
elutazott a nyugati partra,
és szörfbemutatókat tartott Dél-Kaliforniában.
Majd 1914-ben Duke Kahanamoku olimpikon úszó
ment egészen Ausztráliáig és Új-Zélandig,
ahol átsiklott a Csendes-óceán déli hullámain,
és amerre csak járt, bámulatba ejtette közönségét.
Kevéssel Freeth Kaliforniába utazása előtt
a dél-karolinai Alexander Hume Ford Hawaiira költözött.
Miután megtanult szörfözni, a szabadidős sport bajnokává vált.
Azonban a sport elterjesztése érdekében tett lelkes erőfeszítéseinek
kevésbé nemes okai is voltak Ford részéről.
Sok telepeshez hasonlóan azt akarta, hogy Hawaii az USA tagállama legyen,
de aggódott az őslakosok és ázsiai munkások alkotta nem-fehér többség miatt.
Ford ezért reklámozta a szörfözést, hogy amerikaiakat csalogasson Hawaii-ra,
először turistaként, majd lakosként.
Ebben számos író és filmes is segítette.
Ford demográfiai terve csúnyán elbukott.
Hawaii 1959-ben vált tagállammá,
és etnikailag azóta is a legszínesebb állam maradt.
Ám a szörfözés terjesztése annál nagyobb siker lett.
Ma a szörfözés egy sokmilliárd dolláros, globális iparág
több tízmillió rajongóval világszerte.
És bár közülük viszonylag kevesen ismerik a valaha elengedhetetlen hulláméneklő
vagy deszkafaragó rituálékat,
a hawaii emberek állhatatosan őrzik ezeket
a történelem hullámai által majdnem elmosott hagyományokat.
Untuk beberapa, ini adalah olahraga serius
Untuk yang lain, hanyalah sebuah cara untuk bersantai
Tetapi meskipun sering dikaitkan dengan bersenang-senang dan matahari,
sejarah berselancar lebih kaya dan lebih dalam daripada yang disadari banyak orang
Yang kita sebut berselancar hari ini berasal dari
Kepulauan Polinesia di Laut Pasifik
Kita tahu dari beberapa cerita
bahwa berselancar dilakukan di seluruh Pasifik Polinesia,
dan di Afrika Barat dan Peru juga.
Tetapi khususnya di kepulauan Hawaii,
berselancar paling jauh berkembang,
paling baik didokumentasikan,
dan tidak seperti di tempat lain di Polinesia, bertahan
Dan untuk warga Hawaii,
berselancar bukanlah hanya aktivitas untuk berekreasi
tetapi aktivitas dengan makna rohani dan sosial
Seperti mayoritas masyarakat Hawaii
hampir setiap aspek berselancar diatur oleh sebuah kode aturan dan tabu
yang disebut kapu.
Orang Hawaii menyajikan persembahan saat memilih pohon untuk diukir
dan berdoa untuk ombak dengan bantuan seorang kahuna, atau imam ahli
dan bersyukur setelah bertahan dari bencana.
Beberapa kegiatan berselancar hanya diperbolehkan untuk orang elit,
Tetapi berselancar bukan hanya kegiatan khidmat
Peselancar berkompetisi dan bertaruh siapa yang dapat berselancar terjauh
tercepat,
atau menangkap ombak terbesar dengan keterampilan unggul
memberikan rasa hormat
status sosial,
dan sukses dalam asmara
Meskipun disebut "olahraga para raja",
pria dan wanita Hawaii dari segala umur dan kelas sosial berpartisipasi,
menaiki papan luncur yang diukir dari pohon koa,
sukun,
atau pohon wiliwili.
Mayoritas orang Hawai menaiki papan alaia,
yang berbentuk tipis, sedang, dan mirip shortboard hari ini
Ada yang menaiki papan paipo,
yang pendek, berujung bulat, di mana peselancar berbaring padanya
Tetapi hanya kepala suku diperbolehkan menaiki papan olo yang besar
dua kali lebih panjang dari pada longboard hari ini
Tidak seperti papan luncur hari ini,
semua papan tidak mempunyai sirip dibawah,
yang mengharuskan para peselancar menarik tangan atau kaki untuk berbelok
Kita tidak tahu kapan tepatnya berselancar diciptakan,
tetapi kita tahu bahwa itu sudah dilakukan di Polinesia selama berabad-abad,
saat digambarkan pada tahun 1777 oleh William Anderson
seorang ahli bedah pada salah satu kapal James Cook, "Resolution,"
Meskipun Anderson kagum,
mayoritas dari misionaris Kristen Amerika yang tiba di Hawaii
beberapa tahun kemudian
menganggap berselancar sebagai dosa,
dan mereka mencelanya, bersama dengan aspek lain budaya asli
Ancaman terbesar bagi berselancar namun, adalah ancaman bagi penduduk aslinya
Pada tahun 1980, penyakit baru yang dibawa oleh orang Eropa dan Amerika
telah menghancurkan masyarakat Hawaii, menyisakan sekitar 40.000 orang
dari sebuah populasi pra-kontak yang mungkin lebih dari 800.000
Pada waktu yang sama, pengaruh asing berkembang
dengan pemukim putih menggulingkan monarki pribumi
dan A.S yang mencaplok kepulauannya 5 tahun kemudian
Akhir dari kemerdekaan Hawaii bertepatan dengan kebangkitan berselancar
kebangkitan yang dieksploitasi oleh penjajah Amerika
Awalnya, beberapa orang Hawai membawa selancar ke luar negeri
Pada tahun 1907, George Freeth, yang disebut Hawaiian Wonder
pergi ke pesisir barat Amerika
dan memberi demonstrasi berselancar di California Selatan
Lalu, pada tahun 1914, perenang Olimpiade Duke Kahanamoku,
pergi ke Australia dan Selandia Baru
meluncur, menyebrang ombak Pasifik Selatan
dan membuat penonton kagum ke manapun ia pergi.
Sebelum Freeth pergi ke California,
seorang dari Carolina Selatan, Alexander Hume Ford pindah ke Hawaii
Setelah belajar untuk berselancar, ia menjadi seorang juara hobi
Tetapi ia mungkin mempunyai alasan buruk
di balik semangatnya untuk memajukan olahraganya tersebut
Seperti banyak pemukim baru, ia ingin Hawaii menjadi negara bagian A.S,
tetapi cemas tentang penduduknya, yang mayoritasnya tidak putih dan pekerja Asia
Lalu, Ford mempromosikan berselancar untuk menarik perhatian orang Amerika
kulit putih, pertama sebagai wisatawan, lalu sebagai penduduk
Ia dibantu oleh banyak penulis dan sutradara
Rencana Ford gagal.
Hawaii menjadi negara bagian pada tahun 1959,
dan masih menjadi negara bagian yang paling beragam secara ras di A.S
Tetapi promosi berselancarnya sukses besar
Saat ini, berselancar adalah industri global bernilai miliaran dolar,
dengan banyak penggemar di seluruh dunia.
Dan meskipun sedikit dari peselancar ini tahu akan nyanyian gelombang
atau upacara pengukiran papan,
orang Hawaii terus mempertahankan tradisi ini,
meski hampir hanyut oleh gelombang sejarah.
真剣なスポーツとして捉える人もいれば
日常からの解放として楽しむ人もいます
遊びや太陽を連想させるサーフィンですが
その歴史は多くの人が思っているよりも もっと豊かで奥が深いのです
今日サーフィンと呼ばれるものは
太平洋にあるポリネシア諸島に 起源があります
様々な歴史的記録から
波乗りはポリネシア一帯の他に
西アフリカやペルーでも 行われていた事がわかっています
しかしこのハワイ諸島こそが
サーフィンが最も発展し
最もよく記録された場所で
ポリネシアの他の場所と違い 途絶えることがありませんでした
ハワイの人々にとっては
波乗りはただの娯楽ではなく
精神的 社会的な重要性を持っていました
ハワイの社会一般がそうであった様に
サーフィンの側面はほぼ全て 規則やタブーを定める―
「カプ」と呼ばれる戒律によって 治められていました
ハワイの先住民はサーフボードを作るための 木を選ぶにあたって奉納をし
カフナと呼ばれる熟練の神官の力を借りて 波乞いの礼拝をし
危険な転覆を生き抜いた際には 感謝の意を表しました
上流階級のみに厳しく制限されている いい波が立つスポットもありました
サーフィンは厳粛なばかりではありません
波乗りたちは優れたスキルを駆使し
距離やスピード
波の大きさを競り合い 賭けをしました
それによって尊敬や
社会的地位
恋愛成就などを得たのです
後になって王族のスポーツと 呼ばれるようになったものの
実際はあらゆる年齢や階級の男女が 参加していました
彼らが乗るサーフボードは コアや
パンノキ
ウィリウィリなどの木から作られました
多くの人が使用したのは アライアというボードで
薄く 中くらいのサイズで 現代のショートボードにやや似ています
その他にはパイポ・ボードがあり
短く 先が丸いボードで 通常うつ伏せに乗りました
しかし巨大なオロ・ボードに乗れたのは 族長たちだけで
現代のロングボードの２倍の長さです
近代的な大半のボードとは違い
これらのボードには フィンがついていなかったため
方向転換には手足を使わなければ いけませんでした
いつ波乗りが発明されたか 正確には知られていませんが
ジェームズ・クックの指揮する レゾリューション号の外科医であった
ウィリアム・アンダーソンによって 1777年に記述された頃には
すでに何世紀もポリネシアで行われていたと わかっています
畏敬の念を表したアンダーソンとは違い
何十年か後にハワイに到着した
アメリカのキリスト教宣教師たちは
サーフィンを罪深き行為とみなし
先住民文化の他の側面とともに 抑圧しようとしました
しかしサーフィンにとって最大の脅威は 先住民そのものに対する脅威でした
1890年までにヨーロッパやアメリカから 持ち込まれた新種の病気により
ハワイの先住民は４万人以下へと 激減していました
西洋との接触以前 その人口は 80万を超えていたかもしれないのです
同時に 海外からの影響が強まり
1893年に白人の入植者たちが ハワイ王国を転覆させ
５年後にハワイ諸島は アメリカに併合されました
ハワイの自立性が奪われたと同時に サーフィンは先住民主導で復興しますが
それはすぐアメリカからの入植者に 利用されることになります
しかし最初にサーフィンを海外へ 広めたのは先住民たちです
1907年にジョージ・フリース 別名「ハワイアン・ワンダー」が
アメリカ西海岸へと旅し
南カリフォルニアで サーフィンの実演を行いました
そして1914年にはオリンピック水泳選手の デューク・カハナモクが
オーストラリアとニュージーランドを訪れ
南太平洋の波に颯爽と乗って見せ
行く先々で観衆の心を奪いました
フリースがカリフォルニアを訪れる直前
南キャロライナ出身の アレクサンダー・ヒューム・フォードが
ハワイへと移住しました
サーフィンを学んだフォードは このスポーツの擁護者となりますが
その熱心な後押しの裏には
芳しくない動機があったかもしれません
多くの入植者同様にフォードは ハワイの立州化を望んでいましたが
人口の過半数が白人でなく先住民や アジア人労働者であることを懸念していました
そこでフォードは白人のアメリカ人を まず観光客として その後定住者として
ハワイに惹きつける為に サーフィンを宣伝したのです
フォードは多くの物書きや映画製作者たちの 援助を受けましたが
人種構成を変える企みは 見事に破綻しました
ハワイは1959年に立州化され
今日に至るまでアメリカで最も 人種的に多様な州です
それに対しサーフィンの促進は 非常に大きな成功を収めました
今日サーフィンは何十億ドルという 市場規模の国際的産業で
世界中に何千万もの愛好者がいます
かつて重要であった波乞いの唄やボード削りの 儀式について知っているサーファーは
比較的少ないものの
歴史の波に危うく呑まれようとした これらの伝統を
ハワイの先住民は今でも守っています
어떤 이들에겐 진짜 '스포츠'죠.
어떤 이들에겐 스트레스를 푸는 방법이기도 합니다.
그런데 재미와 햇빛이 전부인 것 같은 스포츠인 서핑은
대부분이 생각하는 것보다 풍부하고 깊은 역사가 있습니다.
우리가 지금 서핑이라 부르는 것은
태평양의 폴리네시아 섬에서 유래합니다.
서핑은 폴리네시아 연안과
서아프리카와 페루에서
행해졌다고 우리는 배웠습니다.
그러나 서핑이 가장 발달하고
가장 관련기록이 잘 되어있고
폴리네시아 연안 등과 다르게 오래 지속되온 곳은
바로 하와이 제도입니다.
그리고 하와이 사람들에겐
서핑은 보통 여가활동이 아니라
영적이자 사회적 중요성을 가지고 있었습니다.
다른 하와이 공동체와 마찬가지로,
서핑의 거의 모든 측면이 카푸라 알려져 있는
규칙과 금기사항으로 이루어진 관례에 따라 행해졌죠.
하와이인들은 깎을 나무를 고를 때 제물을 바치곤 했고.
카후나라는 전문 주술사의 도움을 받아 파도가 치길 기원했고
위험한 파도가 지나면 살아남은 것에 감사를 드렸습니다.
어떤 파도는 상위층 만을 위한 것이기도 했습니다.
그렇지만 엄숙하고 진지한 예식은 아니었습니다.
서퍼들은 서로 누가 더 멀리 가는지,
더 빨리 가는지,
얼마나 훌륭한 기교로 더 큰 파도를 타는지 겨루거나 내기를 하면서
존경을 얻고,
사회적 지위를 보장으며,
사랑에 성공할 수 있었죠
나중에는 왕들의 스포츠라 불렸지만,
하와이의 남녀노소, 신분에 상관없이 코아아카시아 나무, 빵나무
윌리윌리 나무등에서
깎아만든 보드로
서핑을 즐겼죠.
많은 하와이 사람들은 얇고, 중간정도 크기에,
현대의 숏보드를 닮은 알라이아 보드를 즐겨탔습니다.
몇은 짧고 둥근 끝부분의
파이포 보드를 탔는데, 보통 엎드려 타는 종류였습니다.
그러나 오직 족장만이 탈 수 있었던 현대의 롱보드의 두배 크기의
올로 보드도 있었습니다.
오늘날의 서핑보드와 달리,
그때 당시 모든 보드는 지느러미가 없었고,
손이나 발로 끌어야지만 방향을 틀 수 있었습니다.
우린 아직 서핑이 언제 시작되었는지 모르지만
제임스 쿡 선장의 배인 레솔루션 호에서 수술의사로 일했던
윌리엄 앤더슨이 1777년 기술한 것에 따르면
이미 폴리네시아에선 수 세기 동안 행해졌다고 합니다.
앤더슨은 정말 놀라워 했음에도
하와이에 몇세기 후에 도달한
대부분의 미국 선교사들은
서핑을 죄스러운 스포츠로 치부해
다른 원주민 문화와 함께 그것을 금기시 했습니다.
하지만, 서핑에게 가장 큰 위협이 됐던건, 원주민들에게 닥쳐온 위협이었습니다.
1890년, 유럽인들과 미국인들로부터 새로운 질병에 노출된
하와이인들은 신문명과의 접촉 이전에는 80만 명이 넘던 모든 인구들 중에서
4만 명만을 남기고 모조리 죽어버립니다.
백인 정착민이 원주민의 군주제를 1893년에 무너뜨리고
미국이 하와이 제도를 5년 뒤에 합병하면서
외압은 더 커졌죠.
원주민들이 주도한 서핑의 부활은 하와이의 주권이 말소된 시점과 맞물려
결국 미국의 식민지 개척자들에게 착취되고 말았습니다.
그때, 몇 원주민들이 서핑을 해외로 전파했습니다.
1907년, 하와이의 기적이라 불리는 조지 프리스는 서해안으로 가서
캘리포니아 남쪽에서 서핑을 시연했습니다.
그리고 1914년 올림픽 수영선수 듀크 카하나모쿠는
남태평양의 파도를 뚫고
어디를 가던 관람객들을 열광시키며
오스트레일리아와 뉴질랜드로 갔습니다.
프리스가 캘리포니아로 가기 직전,
그 곳에 살던 알렉산더 흄 포드라는 사람이 하와이로 이사했습니다.
서핑하는 법을 배운 후, 포드는 챔피언이 되었죠.
그러나 서핑을 진흥시킨 그의 행동 뒤에는
불순한 의도가 숨어 있었습니다.
포드는 다른 정착민들처럼 하와이가 미국의 주가 되길 바랬는데,
백인과 아시아계 노동자의 부재가 그는 걱정스러웠던 겁니다.
그래서 포드는 서핑을 홍보해 백인들을 처음엔 여행객 차원에서
나중엔 거주민 차원으로 끌어들였습니다.
많은 영화제작자와 작가에게서 많은 도움을 받았죠.
하지만 결국, 포드의 인구정책은 실패하고 맙니다.
하와이는 1959년 주가 되었음에도
나라에서 가장 다양한 인종을 보유한 주가 되었고 지금도 그렇습니다.
그렇지만 서핑의 홍보는 효과를 톡톡히 챙겼는데요,
오늘날 서핑은 수십억 달러의 세계적 산업입니다.
세계 곳곳에 즐기는 사람이 수천만 명이죠.
많은 사람들이 과거의 파도 의식이나
보드깎는 의례를 잊었지만
하와이 사람들은 계속해서 역사의 파도에서 사라질뻔한
그들의 전통을 지키려고 노력하고 있습니다.
Dla niektórych to poważny sport,
dla innych jedynie sposób na odprężenie.
Pomimo skojarzeń z zabawą i słońcem,
surfing ma dłuższą i bogatszą historię, niż się wydaje.
Surfing, jaki znamy dziś, narodził się
na wyspach Polinezji na Oceanie Spokojnym.
Z wielu źródeł wiemy,
że fale ujeżdżano na polinezyjskim Pacyfiku,
a także w Afryce Zachodniej i Peru,
ale to Hawaje były miejscem,
gdzie surfing był szczególnie rozwinięty,
najlepiej udokumentowany
i, przeciwnie do reszty Polinezji, wytrwale kontynuowany.
Dla mieszkańców Hawajów
ślizganie się po falach nie było tylko rozrywką,
ale miało też znaczenie duchowe i społeczne.
Jak wiele sfer życia Hawajczyków,
prawie każdy aspekt surfingu regulował zbiór zasad i tabu,
nazywany „kapu".
Podczas wybierania drzew do rzeźbienia, Hawajczycy składali ofiary,
modlili się o fale z kahuną, czyli specjalnym kapłanem,
i dziękowali za przetrwanie niebezpiecznych wypraw.
Niektóre miejsca do surfowania zarezerwowane były dla elity.
Ale nie wszystko odbywało się na poważne.
Surferzy konkurowali i zakładali się, kto wypłynie najdalej,
najszybciej,
lub kto najsprawniej złapie największą falę,
co zapewniało szacunek,
status społeczny
oraz powodzenie w miłości.
Choć surfing nazywano potem sportem królów,
Hawajczycy każdej płci, wieku i klasy społecznej brali udział,
pływając na deskach z drzewa koa,
chlebowca
lub drzew wiliwili.
Wielu korzystało z "desek alaia",
które były wąskie, średniej wielkości, podobne do dzisiejszych shortbordów.
Niektórzy wybierali "deski paipo":
krótkie, o zaokrąglonych końcach, na których zwykle leżano na brzuchach.
Tylko wodzowie pływali na ogromnych "deskach olo",
dwa razy dłuższych niż longboardy.
Inaczej niż współcześnie,
większość desek nie miała stateczników,
więc do skręcania używano rąk i nóg.
Nie wiemy dokładnie, kiedy surfing został wynaleziony,
ale wiemy, że był praktykowany w Polinezji od wieków,
zanim w 1777 roku został opisany przez Williama Andersona,
lekarza na statku Resolution kapitana Cooka.
Choć Anderson był pełen podziwu,
większość chrześcijańskich misjonarzy, którzy przybyli z USA na Hawaje
kilkadziesiąt lat po nim,
uważali surfing za grzech
i, podobnie jak inne aspekty rodzimej kultury, odradzali go.
Największym zagrożeniem dla surfingu były zagrożenia spotykające tubylców.
Do 1890 roku nowe choroby przywiezione przez Europejczyków i Amerykanów
zdziesiątkowały populację, zostawiając mniej niż 40 000 Hawajczyków
z populacji, która przed przybyciem odkrywców przewyższała 800 000 osób.
Jednocześnie obcy wpływ wzrastał,
kiedy biali osadnicy obalili rdzenną monarchię w 1893 roku,
a USA zagarnęło wyspy 5 lat później.
Koniec hawajskiej niepodległości
zbiegł się z odrodzeniem rdzennego surfingu,
szybko wykorzystanym przez amerykańskich kolonizatorów.
Ale najpierw część Hawajczyków zabrała surfing za morze.
W 1907 roku George Freeth, tak zwany "hawajski cud",
przybył na Zachodnie Wybrzeże
i zademonstrował surfing w południowej Kalifornii.
Później, w 1914 roku, olimpijski pływak Duke Kahanamoku
wyjechał do Australii i Nowej Zelandii,
pływał po południowym Pacyfiku,
przyciągając wszędzie urzeczoną publiczność.
Krótko przed wyjazdem Freetha
Alexander Hume Ford z Karoliny Południowej przeniósł się na Hawaje,
nauczył się surfingu i został mistrzem tej rozrywki.
Ale Ford mógł kierować się złymi pobudkami
przy swych entuzjastycznych próbach propagowania tego sportu.
Jak wielu kolonizatorów, chciał, by Hawaje zostały stanem USA,
ale nie podobało mu się, że większość mieszkańców to nie-biali tubylcy i Azjaci.
Ford promował surfing, aby przyciągnąć białych Amerykanów,
najpierw jako turystów, potem jako mieszkańców.
Pomagało mu wielu pisarzy i filmowców.
Demograficzny plan Forda nie zdał egzaminu.
Hawaje zostały jednym ze stanów w 1959 roku
i pozostały najbardziej zróżnicowanym etnicznie obszarem Ameryki.
Promocja surfingu okazała się większym sukcesem.
Dziś surfing to globalny przemysł, wart miliardy dolarów,
z dziesiątkami milionów entuzjastów na całym świecie.
Choć niewielu z nich wie o, tak kiedyś istotnych, śpiewach do fal
lub o rytualnym rzeźbieniu desek,
Hawajczycy dalej zachowują tradycje,
prawie zmiecione falami historii.
Jeśli podobają ci się lekcje TED-Ed,
pomóż nam stworzyć ich więcej,
wspierając naszą pracę na Patreon.com/TEDed.
Para alguns é um desporto a sério.
Para outros, uma maneira de descontrair.
Mas, apesar de estar associado ao divertimento e ao sol,
o surf tem uma história mais rica e mais profunda do que muitos pensam.
Aquilo a que hoje chamamos surf
teve origem nas ilhas polinésias, no Oceano Pacífico.
Sabemos de várias fontes que surfar uma onda
era algo feito ao longo de todo o Pacífico Polinésio,
bem como na África Ocidental e no Peru.
Mas foi particularmente no arquipélago do Havai
que o surf mais evoluiu,
foi mais bem documentado
e, ao contrário de outras partes da Polinésia, persistiu.
Para as pessoas do Havai,
o surf não era apenas uma atividade recreativa
mas sim algo espiritual e com significado social.
Tal como muita coisa na sociedade havaiana,
quase todos os aspetos do surf eram regidos por um código de regras e tabus
conhecido por "kapu".
Os havaianos faziam oferendas quando escolhiam uma árvore para desbastar,
rezavam para ter ondas com a ajuda de um "kahuna", um padre especialista,
e davam graças após sobreviverem a um desastre perigoso.
Certas zonas de surf eram reservadas estritamente para a elite.
Mas não era apenas uma cerimónia solene.
Os surfistas competiam e apostavam quem surfava mais longe,
mais depressa,
ou até mesmo quem apanhava a maior onda com perícia superior,
conquistando respeito, estatuto social,
e sucesso na vida amorosa.
Embora tenha sido denominado de desporto dos reis,
todos os havaianos de várias idades, homens e mulheres, participavam,
fazendo surf em pranchas feitas de "koa",
de árvore-do--pão ou de árvores de "wiliwili".
Muitos havaianos usavam pranchas "alaia",
que eram finas, de tamanho médio, semelhantes às pranchas pequenas de hoje.
Alguns usavam pranchas "paipo",
pequenas e arredondadas na frente, onde se deitavam de barriga para baixo.
Mas apenas os chefes tribais podiam utilizar as grandes pranchas "olo",
que eram duas vezes mais compridas do que as atuais.
Ao contrário das pranchas atuais,
todas as pranchas eram lisas
exigindo que os surfistas tivessem de utilizar os pés ou as mãos para virar.
Não se sabe ao certo quando é que foi inventado o surf,
mas sabemos que era algo que já se praticava na Polinésia há séculos.
Em 1777, quando foi descrito por William Anderson,
um cirurgião do navio do capitão Cook, o "Resolução."
Embora Anderson tivesse ficado deslumbrado,
a maior parte dos missionários cristãos norte-americanos que chegaram ao Havai
várias décadas mais tarde,
consideraram o surf como um pecado,
desencorajando a sua prática,
assim como outros aspetos culturais nativos.
No entanto, a maior ameaça para o surf foram os próprios nativos.
Em 1890, novas doenças introduzidas pelos europeus e americanos
tinham dizimado o número de havaianos, restando apenas cerca de 40 000
de uma população que um dia poderá ter excedido os 800 000.
Simultaneamente, a influência exterior aumentou
com a chegada de colonos brancos
que derrubaram a monarquia nativa em 1893
e quando os EUA anexaram as ilhas cinco anos mais tarde.
O fim da independência do Havai coincidiu com o ressurgimento do surf,
um ressurgimento depressa explorado pelos colonizadores norte-americanos.
Mas primeiro, alguns havaianos levaram o surf a outros cantos do mundo.
Em 1907, George Freeth, conhecido por havaiano-maravilha
viajou até à costa oeste
e fez demonstrações de surf no sul da Califórnia.
Depois, em 1914, o nadador olímpico Duke Kahanamoku
viajou até à Austrália e à Nova Zelândia
deslizando sobre as ondas do sul do Pacífico
atraindo audiências arrebatadas aonde quer que fosse.
Pouco antes de Freeth ir para a Califórnia
um habitante da Carolina do Sul chamado Alexander Hume Ford mudou-se para o Havai.
Após ter aprendido a surfar, tornou-se num campeão deste passatempo.
Mas Ford pode ter tido motivos pouco escrupulosos
nos seus esforços entusiásticos para promover este desporto.
Como muitos colonos, ele queria que o Havai se tornasse num estado dos EUA
mas estava preocupado porque a maioria dos trabalhadores nativos
eram não-brancos e asiáticos.
Então, Ford promoveu o surf de modo a atrair americanos brancos para o Havai,
primeiro como turistas, mais tarde como residentes.
Teve a ajuda de inúmeros escritores e cineastas.
O plano demográfico de Ford falharia miseravelmente.
O Havai tornou-se num estado em 1959
e permanece sendo o estado mais racialmente diversificado da região.
Mas a promoção do surf foi de longe um grande sucesso.
Hoje, o surf é uma indústria global de muitos milhares de milhões de dólares,
que conta com dezenas de milhões de entusiastas em todo o mundo.
Embora muito poucos destes surfistas
conheçam os cânticos às ondas outrora cruciais
ou os rituais de esculpir as pranchas,
os havaianos continuam a preservar essas tradições
quase apagadas pelas ondas da história.
Para alguns, é um esporte sério.
Para outros, apenas uma forma de descontrair.
Mas, apesar de estar associado com diversão e sol,
o surfe tem uma história mais rica e profunda do que muitos imaginam.
O que chamamos hoje de surfe teve origem nas ilhas polinésias do Oceano Pacífico.
Sabemos, por vários relatos, que o surfe era praticado em toda a Polinésia,
bem como na África Ocidental e no Peru.
Mas foi no arquipélago havaiano em particular
que o surfe teve o maior avanço,
foi melhor documentado,
e, ao contrário de outros lugares da Polinésia, persistiu.
Para o povo do Havaí, surfar nas ondas não era apenas uma atividade recreativa,
mas tinha um significado espiritual e social.
Como grande parte da sociedade havaiana,
quase todos os aspectos do surfe eram regidos por um código de regras e tabus
conhecido como "kapu".
Os havaianos faziam oferendas ao escolher uma árvore para entalhar,
rezavam pelas ondas com a ajuda de um "kahuna", ou padre especialista,
e agradeciam após sobreviver a uma perigosa queda da prancha.
Certas ondas do surfe eram reservadas para a elite.
Mas não era apenas um caso solene.
Os surfistas competiam e apostavam em quem poderia ir mais longe,
mais rápido,
ou pegar a maior onda com técnica superior,
conferindo respeito, status social e sucesso no amor.
Embora tenha sido chamado, mais tarde, de esporte de reis,
homens e mulheres havaianas de todas as idades e classes sociais participavam,
com pranchas talhadas de árvores koa, fruta-pão ou wiliwili.
Muitos havaianos andavam em pranchas alaia,
finas, de tamanho médio, um pouco parecidas com as "shortboards" de hoje.
Alguns andavam em pranchas paipo,
pequenas, de ponta arredondada, em que os surfistas ficavam de bruços.
Mas apenas os chefes podiam andar em pranchas olo enormes,
duas vezes maiores que os pranchões de hoje.
Ao contrário da maioria das pranchas modernas,
todas elas não tinham quilhas,
exigindo que os surfistas mexessem as mãos ou os pés para se mover.
Não sabemos exatamente quando o surfe foi inventado,
mas sabemos que já era praticado na Polinésia durante séculos
quando foi descrito em 1777 por William Anderson,
cirurgião do navio "Resolution", do capitão James Cook.
Embora Anderson estivesse admirado,
a maioria dos missionários cristãos americanos
que chegaram ao Havaí várias décadas depois
consideravam o surfe um pecado,
e o desencorajavam, junto com outros aspectos da cultura nativa.
A maior ameaça ao surfe, no entanto, era para os próprios nativos.
Em 1890, novas doenças introduzidas por europeus e americanos
haviam dizimado o povo havaiano, deixando menos de 40 mil
de uma população anterior que pode ter passado de 800 mil.
Ao mesmo tempo, a influência estrangeira cresceu
com colonizadores brancos derrubando a monarquia nativa em 1893,
e os Estados Unidos anexando as ilhas cinco anos depois.
O fim da independência do Havaí coincidiu com o ressurgimento do surfe,
liderado pelos nativos, e logo explorado pelos colonizadores americanos.
Mas, primeiro, alguns havaianos levaram o surfe para o exterior.
Em 1907, George Freeth, intitulado "Hawaiian Wonder",
viajou para a costa oeste
e deu demonstrações de surfe no sul da Califórnia.
Em 1914, o nadador olímpico Duke Kahanamoku
abriu caminho para a Austrália e a Nova Zelândia,
surfando nas ondas do sul do Pacífico,
e atraindo públicos cativos aonde quer que fosse.
Pouco antes de Freeth ir para a Califórnia,
Alexander Hume Ford, da Carolina do Sul, mudou-se para o Havaí.
Depois de aprender a surfar, tornou-se campeão da diversão.
Mas Ford talvez não tivesse motivos nobres
por seus esforços entusiasmados para impulsionar o esporte.
Como muitos colonizadores,
queria que o Havaí se tornasse um estado americano
mas estava preocupado com a maioria não-branca
de nativos e trabalhadores asiáticos.
Assim Ford promoveu o surfe para atrair americanos brancos para o Havaí,
primeiro como turistas, depois como residentes.
Ele foi ajudado por muitos escritores e cineastas.
O plano demográfico de Ford fracassaria de forma lamentável.
O Havaí tornou-se um estado em 1959
e continua sendo o estado com maior diversidade racial do país.
Mas a promoção do surfe foi um sucesso muito maior.
Hoje, o surfe é uma indústria global de vários bilhões de dólares,
com dezenas de milhões de entusiastas em todo o mundo.
Embora poucos surfistas tenham consciência
dos cantos das ondas, uma vez cruciais, ou dos rituais de entalhe,
os havaianos continuam a preservar essas tradições
quase levados pelas ondas da história.
Pentru unii reprezintă un sport serios.
Pentru alţii, e doar o modalitate de a se destinde.
Deşi este asociat cu distracţia şi soarele,
surfing-ul are o istorie mult mai bogată şi mai profundă decât realizează unii.
Ceea ce astăzi numim surfing îşi are originea
în Insulele Polineziene ale Oceanului Pacific.
Știm din surse diverse
că navigarea pe valuri era practicată pe tot Pacificul Polinezian,
precum şi în Africa de Vest şi Peru.
Dar mai ales în arhipelagul hawaiian
surfing-ul s-a dezvoltat cel mai mult,
a fost mai bine documentat
şi spre deosebire de alte zone din Polinezia, a persistat.
Iar pentru oamenii din Hawaii
navigarea pe valuri nu era doar o activitate recreativă,
ci avea importanţă spirituală şi socială.
Ca şi majoritatea societăţii hawaiiene,
aproape fiecare aspect al surfing-ului era dictat de un cod de reguli şi tabuuri
cunoscute drept kapu.
Hawaiienii aduceau ofrande când selectau un copac pentru tăiere,
se rugau pentru valuri cu ajutorul unui kahuna sau unui preot expert
şi mulţumeau după ce supravieţuiau în urma unei căzături periculoase.
Anumite valuri erau strict rezervate elitei.
Dar nu era doar o afacere solemnă.
Surferii se întreceau şi pariau pe cine putea să meargă mai departe,
mai repede
sau să prindă cel mai mare val cu îndemânare superioară,
garantând respect,
statut social
şi succes în dragoste.
Deşi a fost numit mai târziu sportul regilor,
participau bărbați hawaiieni de toate vârstele şi clasele sociale,
navigând pe plăci de surf din koa,
arbore de pâine
sau copaci wiliwili.
Mulţi hawaiieni utilizau plăcile alaia,
fiind subţiri, mijlocii, asemănătoare cu cele din prezent.
Unii făceau plăci paipo,
plăci scurte şi cu cap rotund pe care navigatorii le puneau pe burtă.
Doar căpeteniile puteau naviga pe plăcile mari olo,
de două ori mai mari decât plăcile lungi din prezent.
Spre deosebire de plăcile de surf moderne,
toate plăcile erau fără bavură,
obligând surferii să-şi tragă mâinile şi picioarele la întoarcere.
Nu ştim exact când a fost inventată navigarea pe val,
dar ştim că era practicată de secole în Polinezia,
până când a fost descrisă în 1777 de către William Anderson,
un chirurg de pe nava „Resolution" a căpitanului Cook.
Deşi Anderson era fascinat,
majoritatea misionarilor creştini americani care au venit în Hawaii
câteva decenii mai târziu
considerau surfing-ul un păcat
şi nu-l agreau, ca și pe alte aspecte ale culturii native.
Cea mai mare ameninţare pentru surfing a coincis cu ameninţarea pentru nativi.
În 1890, noile boli aduse de europeni şi americani
au nimicit poporul hawaiian, lăsând mai puţin de 40.000 de oameni
dintr-o populaţie care iniţial depăşea circa 800.000.
În acelaşi timp, influenţa străină creştea,
cu coloniştii albi care răsturnau monarhia aborigenă în 1893,
şi cu Statele Unite care anexau insulele cinci ani mai târziu.
Sfârşitul independenţei Hawaii-ului
a coincis cu renaşterea surfing-ului,
o renaştere ce va fi curând exploatată de colonizatorii americani.
Dar mai întâi, unii hawaiieni au dus surfing-ul peste mări.
În 1907, George Freeth, aşa-numitul Minunea Hawaiiană,
a călătorit spre Coasta de Vest
şi a făcut demonstraţii de surfing în sudul Californiei.
Apoi în 1914, înotătorul olimpic Duke Kahanamoku
s-a îndreptat spre Australia şi Noua Zeelandă,
alunecând pe valurile Pacificului de Sud
şi atrăgând publicul fascinat oriunde mergea.
Înainte ca Freeth să plece în California,
Alexander Hume Ford, originar din Sudul Carolinei, s-a mutat în Hawaii.
După ce a învăţat să navigheze, el a devenit un campion al distracţiei.
Însă Ford ar fi avut motive dubioase
pentru efortul său entuziast de a susţine acest sport.
Ca şi mulţi alţi colonişti, el dorea ca Hawaii să devină un stat american,
însă îl preocupau nativii de culoare şi muncitorii asiatici.
Astfel, Ford a promovat surfing-ul pentru a atrage americanii albi în Hawaii,
iniţial în calitate de turişti, apoi ca şi locuitori.
El a fost ajutat de numeroşi scriitori şi regizori.
Planul demografic al lui Ford avea să eşueze groaznic.
Hawaii a devenit stat în 1959
şi rămâne cel mai diversificat stat din punct de vedere rasial din ţară.
Dar promovarea surfing-ului a avut un succes mult mai mare.
În prezent, surfing-ul e o industrie globală de câteva miliarde de dolari,
cu zeci de milioane de entuziaşti în toată lumea.
Deşi puţini din aceşti surferi cunosc incantaţiile străvechi ale valurilor
sau ritualurile de creare a plăcilor,
hawaiienii continuă să păstreze aceste tradiţii
aproape şterse de valurile istoriei.
Для одних это серьёзный спорт.
Для других — просто способ расслабиться.
Но несмотря на то, что его обычно связывают с весельем и солнцем,
у сёрфинга более богатая история, чем многие думают.
То, что сегодня называется сёрфингом, зародилось
на островах Полинезии в Тихом океане.
Нам известно из различных источников,
что сёрфингом занимались на побережье Полинезии,
а также Западной Африки и Перу.
Но именно на Гавайских островах
сёрфинг развился больше всего,
был лучше всего изучен
и, в отличие от других островов Полинезии, продолжил существование.
И для гавайцев
сёрфинг был не просто развлечением,
но имел духовную и общественную значимость.
Как и всё у жителей Гавайев,
практически каждый аспект сёрфинга регулировался сводом правил и запретов,
который известен как капу.
Гавайцы делали приношения, выбирая дерево для вырезания досок,
молились о волнах через кахуна, или профессионального священника,
и благодарили за то, что выжили после рискованного падения с доски.
Определённые места для сёрфинга предназначались исключительно для знати.
Но сёрфинг был не только священным ритуалом.
Сёрферы соревновались, кто прокатится дальше всех,
быстрее всех
или сможет поймать самую большую волну с исключительным мастерством,
заслужив себе уважение,
социальный статус
и успех у противоположного пола.
Хотя позже сёрфинг назвали спортом королей,
им увлекались гавайцы и гавайки всех возрастов и социальных слоёв,
катаясь на досках, вырезанных из коа,
хлебного дерева
или гавайской бальзы.
Многие гавайцы использовали доски алайя,
которые были тонкими, среднего размера и чем-то напоминали современные шортборды.
Некоторые катались на досках-паипо,
коротких досках с закруглённым носом, на которые сёрферы обычно ложатся животом.
Но только вожди могли вставать на массивные доски-оло,
которые в два раза длиннее, чем современные лонгборды.
В отличие от многих современных досок для сёрфинга
все доски были без плавников,
поэтому сёрферам надо было управлять досками при помощи рук или ног.
Мы точно не знаем, когда был придуман сёрфинг,
но мы знаем, что им уже веками занимались в Полинезии
к тому времени, как его описал в 1777 году Уильям Андерсон,
врач на корабле Джеймса Кука «Резолюшн».
И хотя Андерсон восторгался сёрфингом,
многие христианские миссионеры, приехавшие на Гавайи
десятилетия спустя,
посчитали его греховным удовольствием
и осудили это занятие наравне с другими атрибутами коренных культур.
Самой же большой угрозой сёрфингу была угроза самим аборигенам.
К 1890 году незнакомые им инфекции, завезённые европейцами и американцами,
истребили гавайцев: выжило чуть менее 40 000 островитян —
всё, что осталось от населения, возможно, превышавшего 800 000 человек.
В то же время возросло влияние иностранцев,
когда в 1893 году белые колонисты свергли на Гавайях монархию,
а пятью годами позже США присоединили себе острова.
Конец гавайской независимости совпал с возрождением островитянами сёрфинга,
возрождением, которым вскоре воспользуются американские колонизаторы.
Но для начала некоторые гавайцы отправились кататься на досках за границу.
В 1907 году Джордж Фрит, именуемый Гавайским чудом,
поехал на Западное побережье
и впервые продемонстрировал сёрфинг в Южной Калифорнии.
Затем в 1914 году олимпийский чемпион по плаванию Дьюк Каханамоку
отправился в Австралию и Новую Зеландию
и скользил по волнам на юге Тихого океана,
привлекая восхищённых зрителей везде, где бы ни появлялся.
Вскоре после поездки Фрита в Калифорнию
Александр Хум Форд из Южной Каролины переехал на Гавайи.
Научившись сёрфингу, он стал чемпионом в этом занятии.
Но Форд, возможно, преследовал неблаговидные цели
в своих увлечённых попытках повысить популярность этого вида спорта.
Как и многие колонизаторы, он хотел, чтобы Гавайи стали штатом США,
но беспокоился о преобладании местных аборигенов и работников из Азии.
Поэтому Форд продвигал сёрфинг с целью привлечь белых американцев на Гавайи,
сперва в качестве туристов, а потом как переселенцев.
В этом ему помогали многие писатели и режиссёры.
Демографический план Форда провалился.
Гавайи стали штатом США в 1959 году
и остаются штатом с наибольшим расовым многообразием в стране.
Но продвижение сёрфинга оказалось куда более успешным.
Сегодня сёрфинг — это мировая индустрия с оборотами в миллиарды долларов США
и с десятками миллионов любителей по всему миру.
И хотя мало настоящих сёрферов знакомы с некогда важными ритуалами вызова волны
или вырезания досок,
гавайцы продолжают сохранять эти традиции,
практически на гребнях волн мировой истории.
สำหรับบางคนนี่เป็นกีฬาที่จริงจัง
บ้างก็ว่าเป็นการผ่อนคลาย
แม้จะเป็นการละเล่นทั่ว ๆ ไป ที่ทั้งสนุกและโต้แดด
การโต้คลื่นมีประวัติความเป็นมา ที่ซับซ้อนและลึกซึ้งกว่าที่ใครหลายคนคิด
การโต้คลื่นในทุกวันนี้มีจุดเริ่มต้นมาจาก
แถบเกาะโพลินีเชีย ในมหาสมุทรแปซิฟิก
เรารู้ได้จากหลายเรื่องราว
ว่ามีการโต้คลื่น ทั่วทั้งแถบโพลินีเซียแปซิฟิก
รวมถึงในแอฟริกาตะวันตกและเปรู
แต่ในหมู่เกาะฮาวายเป็นที่เฉพาะ
ซึ่งการโต้คลื่นก้าวไกลที่สุด
มีการบันทึกเป็นอักษรไว้อย่างดี
และไม่มีที่ไหนเหมือนกับโพลินีเชีย อย่างแน่นอน
และสำหรับชาวฮาวายแล้ว
การโต้คลื่นไม่ได้เป็นเพียงกิจกรรม เพื่อการผ่อนคลาย
แต่มีความสำคัญในด้านความเชื่อและสังคม
เช่นเดียวกับสังคมส่วนใหญ่ในฮาวาย
การโต้คลื่นในเกือบทุกรูปแบบ ต่างก็มีกฎและข้อห้ามที่ต้องปฏิบัติตาม
ซึ่งเรียกว่า คาปู (kapu)
ชาวฮาวายจะทำเครื่องบูชา โดยแกะสลักต้นไม้
สวดอธิษฐานให้แก่คลื่นลมผ่านคาฮูนา (kahuna) ซึ่งคือนักบวชผู้เชี่ยวชาญ
และขอบคุณหลังรอดพ้นจากภยันตราย
การโต้คลื่นสงวนไว้สำหรับเฉพาะชนชั้นสูง
แต่มันไม่ใช่แค่เรื่องชนชั้นเท่านั้น
นักโต้คลื่นที่ชนะการเดิมพัน ที่ต้องโต้ไปได้ไกลที่สุด
เร็วที่สุด
หรือโต้คลื่นใหญ่ที่สุด ด้วยทักษะที่เหนือกว่า
จะได้รับการเทิดทูน
ได้สถานะทางสังคม
และได้รับความสำเร็จที่หอมหวาน
ถึงแม้ต่อมาจะถือว่าเป็นกีฬาของราชา
ชาวฮาวายทุกเพศทุกวัย และทุกชนชั้นก็ยังคงเล่น
โต้ไปบนแผ่นกระดานที่สร้างจากไม้สัก
ต้นสาเก
หรือต้นวิลลีวิลลี
ชาวฮาวายหลายคนใช้กระดานอะไลอะ (alaia)
ซึ่งบาง มีขนาดกลาง และบางส่วนคล้ายกระดานทุกวันนี้
บางคนใช้กระดานไพโพ (paipo)
เป็นกระดานที่สั้นและหัวมน ซึ่งผู้เล่นส่วนใหญ่ มักนอนลงไปให้ท้องแนบกับกระดาน
แต่เฉพาะหัวหน้าเผ่าเท่านั้นที่จะได้ ใช้กระดานโอโล่ (olo) ขนาดใหญ่
ซึ่งยาวกว่าลองบอร์ดในทุกวันนี้ถึงสองเท่า
ไม่เหมือนกับกระดานโต้คลื่นสมัยใหม่
กระดานทั้งหมดนั้นไม่มีครีบ
ผู้เล่นต้องใช้มือเเละเท้าเพื่อหมุนตัว
เราไม่ทราบแน่ชัดว่า การโต้คลื่นนี้ถูกคิดขึ้นเมื่อใด
แต่เรารู้ว่ามีการละเล่นเช่นนี้ ในโพลินีเซียมาหลายศตวรรษแล้ว
ซึ่งมีการอธิบายไว้ในปี ค.ศ. 1777 โดยวิลเลียม แอนเดอร์สัน
ศัลยแพทย์บนเรือ ของกัปตันคุก "เรโซลูชัน"
ถึงอย่างนั้น แอนเดอร์สันเอง ก็หวั่นใจอยู่ไม่น้อย
เพราะส่วนมากมิชชันนารีคริสเตียนชาวอเมริกัน ที่มาถึงฮาวาย
ในหลายทศวรรษต่อมา
มองว่าการเล่นโต้คลื่นเป็นสิ่งชั่วร้าย
และกีดกันการโต้คลื่น รวมถึงวัฒนธรรมท้องถิ่นอื่น ๆ
อย่างไรก็ตาม ภัยคุกคามที่ใหญ่ที่สุด ของการโต้คลื่น คือภัยต่อตัวชาวพื้นเมืองเอง
ในปี ค.ศ. 1890 เกิดโรคระบาดใหม่ มาจากชาวยุโรปและอเมริกัน
ซึ่งได้คร่าชีวิตชาวฮาวาย ซึ่งทำให้เหลือรอดชีวิตไม่ถึง 40,000 คน
จากช่วงก่อนเกิดโรค ที่อาจมีคนถึง 800,000 คน
ขณะเดียวกันอิทธิพลจากต่างชาติ ก็เพิ่มมากขึ้น
อีกทั้งคนผิวขาวยังล้มล้างระบบการปกครอง ของชาวเมืองในปี ค.ศ. 1893
และการที่สหรัฐอเมริกา รวมเกาะต่าง ๆ เป็นของตนใน 5 ปีต่อมา
จุดจบอิสรภาพของชาวฮาวายเกิดขึ้นพร้อมกับ การฟื้นตัวการเล่นโต้คลื่นของชาวพื้นเมือง
ไม่นานชาวอเมริกันก็เริ่มหาผลประโยชน์ หลังจากการรื้อฟื้นการละเล่นนี้
แต่เริ่มแรกชาวฮาวายบางคน ใช้การโต้คลื่นเดินทางข้ามประเทศ
ในปี ค.ศ. 1907 จอร์จ ฟรีท ผู้ที่ถูกขนานนามว่าเป็นชาวฮาวายมหัศจรรย์
เดินทางไปชายฝั่งตะวันตก
และสาธิตการโต้คลื่น ในตอนใต้ของแคลิฟอร์เนีย
ต่อมาปี ค.ศ. 1914 นักว่ายน้ำโอลิมปิก ดุก คาฮานาโมกุ
เดินทางไปออสเตรเลียและนิวซีแลนด์
โต้คลื่นไปเรื่อย ๆ ข้ามแปซิฟิกตอนใต้
และเป็นที่ดึงดูดใจแก่ผู้พบเห็น ในทุก ๆ ที่ที่เขาไป
ไม่นานก่อนที่ฟรีทจะไปแคลิฟอร์เนีย
ชาวแคลิฟอร์เนียใต้ชื่อ อะเล็กซานเดอร์ ฮูม ฟอร์ด ได้ย้ายไปฮาวาย
หลังจากเรียนการโต้คลื่น เขากลายเป็นแชมป์ในเวลานั้น
แต่ฟอร์ดอาจมีเหตุผลที่ไม่ดีนัก
ในความพยายามที่แรงกล้า ที่จะปลุกกระแสกีฬานี้
เช่นเดียวกับคนอื่นที่อาศัยอยู่ที่นี่ เขาต้องการให้ฮาวายกลายเป็นรัฐของสหรัฐ
แต่ก็กังวลว่าคนส่วนใหญ่ที่อยู่ที่นี่ ไม่ใช่คนขาวเเละเป็นคนงานชาวเอเชีย
ดังนั้นฟอร์ดจึงสนับสนุนการโต้คลื่น เพื่อดึงดูดให้ชาวอเมริกันมาฮาวาย
แรก ๆ เป็นนักท่องเที่ยว ต่อมาเป็นคนอยู่อาศัย
มีนักเขียนและคนทำหนังมากมาย คอยช่วยเหลือเขา
แผนประชากรของฟอร์ดล้มเหลวอย่างน่าอนาถ
ฮาวายกลายเป็นรัฐในปี ค.ศ. 1959
และคงความเป็นรัฐที่มีความหลากหลาย มากที่สุดในประเทศ
แต่กระเเสการเล่นโต้คลื่น ประสบความสำเร็จยิ่งกว่า
ทุกวันนี้การเล่นโต้คลื่นเป็นอุตสาหกรรม ที่ทั่วโลกทำเงินได้กว่าหลายพันล้านดอลลาร์
ทั้งยังมีผู้เล่นมากกว่า 10 ล้านคนทั่วโลก
และแม้จะมีไม่กี่คนที่ตระหนักถึง การสวดอธิษฐานต่อคลื่นที่เคยมีความสำคัญ
หรือพิธีการแกะสลักกระดานโต้คลื่น
ชาวฮาวายยังคงรักษาประเพณีนี้ไว้
ซึ่งเกือบจะเลือนหายไปกับคลื่นกระแสในอดีต
Bazıları için ciddi bir spor,
bazıları içinse sadece bir gevşeme yöntemi.
Genelde güneş ve denizle bağdaştırılmasına rağmen
sörfün insanların düşündüğünden çok daha derin ve zengin bir tarihi var.
Bugünkü sörfün kökenleri
Büyük Okyanustaki Polinezya Adalarına uzanır.
Çeşitli kaynaklardan Pasifik Okyanusunun
Polinezya bölgesinde dalgalarda kayıldığını biliyoruz
ayrıca Batı Afrika ve Peru'da.
Ama özellikle Hawai Takımadaları
sörfün en fazla geliştiği,
en iyi belgelendeği
ve Polinezyadaki başka yerlerin aksine unutulmadığı yerdi.
Hawai halkı için,
dalgalarda kaymak sadece bir eğlence değildi,
manevi ve toplumsal bir yönü de vardı.
Hawai toplumunun çoğunda
sörfün bütün yönleriyle ilgili kural ve tabular vardır
ve buna kapu denir.
Hawaililer yontacakları bir ağacı seçtiklerinde sunak adar,
yüksek derecede bir rahip olan kahuna ile dalga için dua eder
ve tehlikeli bir durumdan kurtulduklarında şükrederler.
Bazı sörf dalgaları kesinlikle sadece elitlere özeldir.
Ama bu sadece kutsal bir iş değildir.
Sörfçüler ayrıca kimin en uzağa ve en hızlı gideceği konusunda
yarışırlar ve bahse girerler.
En büyük dalgayı yakalayıp ustalıkla kaymak,
saygı ve statü
getirir
ve tabii romantik başarı.
Daha sonra kralların sporu denecektir
ancak bunu bütün yaş ve statüden Hawaili kadın ve erkekler yapardı.
Sörf tahtaları koa,
ekmek ağacı
veya wiliwili ağacından yapılırdı.
Çoğu Hawaili, alaia tahtası denen
ince ve orta boy tahtalar kullanırdı ve bugünkü tahtalara benzerdi.
Bazıları paipo tahtası kullanırdı
bu kısa yuvarlak burunlu tahta yüzüstü yatarak kullanılırdı.
Ancak büyük olo tahtasını sadece şefler kullanabilirdi
ve bugünkülerin iki katı uzunluktaydı.
Bugünün tahtalarının aksine
onlarda dip kanatçık (fin) yoktu
ve sörfçünün dönebilmek için el veya ayaklarını kullanması gerekirdi.
Dalgalarda kaymanın nasıl keşfedildiğini tam bilmiyoruz
ama Polinezyada 1777 de William Anderson tarafından görülüp anlatılana kadar
yüzyıllar boyunca yapıldığını biliyoruz.
Anderson, Kaptan Cook'un gemisi "Resolution" da doktordu.
Anderson buna büyük bir
hayranlık duysa da 30-40 yıl sonra Hawaii'ye
gelen misyonerler
sörfü günah saydılar
ve yerli kültürün diğer gelenekleri gibi yapılmamasını teşvik ettiler.
Ancak sörfe en büyük tehdit yerlilerin karşılaştığı bir tehditti.
1890 yılına kadar Avrupa ve Amerikalıların getirdiği hastalıklar
Hawai halkını kırıp geçirmiş ve geriye sadece 40.000 kişi kalmıştı.
Beyazlardan önceki nüfusun 800.000'i aştığı tahmin ediliyor.
Anı dönemde beyazların etkisi arttı
ve yerli monarşi 1893 yılında iktidardan indirildi
ve beş yıl sonra da, adalar ABD'ye bağlandı.
Hawainin bağımsızlığının sona ermesi ve yerlilerin sörfü yeniden canlandırması
aynı zamana rastlar ve çok geçmeden Amerikalı sömürgeciler sörfü keşfeder.
Ama sörfü deniz aşırı yerlere ilk olarak bazı Hawaililer götürmüştür.
1907'de George Freeth yani Hawai Mucizesi denen adam
batı sahillerine bir gezi yapar
ve Güney California'da sörf gösterileri yapar.
Sonra 1914 de, olimpiyat yüzücüsü Duke Kahanamoku
Avustralya ve Yeni Zelanda'ya gider
güney Pasifiğin dalgalarında kayar
ve gittiği her yerde ona büyük hayranlık duyan seyirci bulur.
Freeth'in Kaliforniya'ya gidişinden hemen önce
Alexander Hume adında bir Güney Kaliforniyalı Hawaii'ye taşınır.
Nasıl sörf yapıldığını öğrenir ve bunun şampiyonu olur.
Fakat onun bu sporu geliştirmek
istemesinin altında bazı çirkin amaçlar vardır.
Hawai'nin bir Amerikan eyaleti olmasını isteyen çoğu yerleşimci gibi
yani yerliler ve Asyalı işçilerin çoğunluk olmasından endişe duyan beyazlar gibi
Ford sörfü, Amerikalıları Hawai'ye çekmek için tanıtıyordu,
önce turist olarak gelecek ve sonra yerleşeceklerdi.
Bu konuda ona bazı yazarlar ve film yapımcıları destek oldu.
Ford'un bu nüfus planı sefil bir başarısızlıkla bitti.
Hawai 1959'da bir eyalet oldu
ve ülkenin etnik anlamdaki en çeşitli eyaleti olarak kaldı.
Ancak sörfü tanıtma girişimleri büyük bir başarı sağladı.
Bugün sörf milyarlarca dolarlık küresel bir endüstri
ve dünyada milyonlarca tutkunu var.
Bu sörfçülerden çok azı bir zamanlar çok önemli olan dalga ilahilerini ve
tahta yontma törenlerini biliyor olsa da
Hawaililer, neredeyse tarihin dalgalarıyla yok olma
aşamasına gelen geleneklerini korudular.
Для деяких - це серйозний вид спорту.
Для інших - лише спосіб розслабитися.
Але незважаючи на звичні асоціації з сонцем та веселощами,
історія виникнення серфінгу є багатшою і глибшою, ніж ми думаємо.
Вид спорту, який ми сьогодні називаємо серфінгом, виник на
островах Полінезії в Тихому океані.
З різних джерел відомо,
що "катання на хвилях" було популярним в усій Полінезії,
а також у Західній Африці та Перу.
Але саме на Гавайських островах
серфінг розвинувся найбільше,
є найбільш документально підтвердженим,
і, на відміну від інших частин Полінезії, продовжує там існувати.
Для гавайців
катання на хвилях було не лише розвагою,
а заняттям духовного та суспільного значення.
Так само, як і більша частина життя гавайців,
майже кожний елемент серфінгу керувався кодексом правил і заборон,
відомих як kapu.
Гавайці приносили жертву, коли вибирали, яке дерево зрубати,
молилися за безпеку на морі разом з kahuna - досвідченим священиком,
і дякували за порятунок після небезпечних падінь з дошки.
Еліта мала право порушувати певні засади.
Але серфінг не був лише світським заняттям.
Серфери змагалися і билися об заклад, хто пропливе якнайдалі,
найшвидше,
або спіймає найбільшу хвилю з найвищою майстерністю,
отримуючи повагу,
соціальний статус
і успіх в особистому житті.
Хоча серфінг пізніше назвали королівським спортом,
гавайські чоловіки та жінки будь-якого віку і соціального статусу займались серфінгом,
катаючись на дошках, зроблених з koa,
хлібного дерева
чи дерев вілівілі.
Більшість гавайців плавали на дошках alaia,
які були тонкими, середнього розміру і дещо нагадували сучасні дошки.
Деякі катались на paipo
- коротких дошках, з заокругленими кінцями, на які серфери лягали животом.
Але лише ватажки могли плавати на величезних дошках olo,
вдвічі довших, ніж сучасні дошки для серфінгу.
На відміну від сучасних дошок,
їхні дошки не мали "плавників",
Серфери міняли напрямок, махаючи руками або ногами.
Ми не знаємо точної дати появи серфінгу,
але ми знаємо точно, що цей вид спорту вже існував в Полінезії століттями
до того часу, як в 1777 році був описаний Вільямом Андерсоном,
хірургом на кораблі капітана Кука "Рішучість" ("Resolution").
Хоча Андерсон був у захваті від серфінгу,
більшість американських християнських місіонерів, які приїхали на Гаваї
через кілька десятків років,
вважали серфінг гріховним заняттям,
не приймали його, як і деякі інші елементи гавайської культури.
Проте, найбільшою загрозою для серфінгу була небезпека для самих корінних жителів.
До 1890 року нові хвороби, принесені європейцями та американцями,
зменшили кількість гавайців до менш, ніж 40 тисяч,
при тому, що раніше населення гавайців перевищувало 800 тисяч.
В той же час іноземний вплив зріс,
коли білі поселенці повалили місцеву монархію в 1893 році,
а США захопили острови через 5 років.
Кінець незалежності Гаваїв співпав з відродженням серфінгу як місцевого виду спорту,
незабаром це відродження було використане американськими колонізаторами.
Але спочатку гавайці поширили серфінг закордоном.
У1907 році Джордж Фріс, так званий "Гавайський Мандрівник",
відвідав західне узбережжя
і познайомив жителів Південної Каліфорнії з серфінгом.
Потім в 1914 році Олімпійський плавець Дюк Kаханамоку
відправився в подорож до Австралії та Нової Зеландії,
катаючись на хвилях південної частини Тихого океану
і привертаючи увагу людей усюди, куди потрапляв.
Перед тим, як Фріс відправився до Каліфорнії,
Александр Хьюм Форд, житель Південної Кароліни, переїхав на Гаваї.
Опанувавши серфінг, він став чемпіоном серед аматорів.
Але Форд міг мати й інші причини
для своїх старань популяризувати серфінг.
Як і більшість місцевих, він хотів, щоб Гаваї стали американським штатом,
але переживав за темношкірих громадян та азіатських робітників.
Отож Форд популяризовував серфінг, щоб білі американці приїжджали на Гаваї
спочатку як туристи, а потім - на постійне проживання.
Безліч письменників та кінорежисерів допомагали йому.
Демографічний план Форда з тріском провалився.
Гаваї стали штатом у 1959 році
і залишаються найбагатоетнічнішим штатом в країні.
Але його дії щодо попуряризації серфінгу були недаремними.
Зараз серфінг є світововою індустрією з багатомільярдним капіталом,
з десятками мільйонів фанатів по всьому світу.
І хоча відносно мало серферів знають колись дуже важливі закляття для хвиль
чи ритуали для вирізання дошок,
гавайці продовжують дотримуватись традицій
майже знищених часом.
Với vài người, nó là một môn thể thao.
Với người khác, đó chỉ là trò giải trí.
Nhưng bất chấp việc ta coi đó là môn giải trí dưới ánh mặt trời,
lướt sóng có lịch sử sâu sắc hơn mọi người tưởng tượng.
Môn thể thao ta đang gọi là lướt sóng
bắt nguồn từ quần đảo Polinedi ở Thái Bình Dương.
Ta biết được từ nhiều bản ghi chép
rằng lướt sóng khá phổ biến ở vùng Polynesia thuộc Thái Bình Dương,
cũng như Tây Phi và Pê-ru.
Đặc biệt tại quần đảo Hawaii,
lướt sóng được phát triển mạnh mẽ nhất,
được ghi chép cẩn thận nhất,
và khác với bất kì đâu ở Polinedi, môn thể thao đó vẫn tồn tại.
Và đối với người Hawaii,
lướt sóng không chỉ là hoạt động tiêu khiển,
nó còn đóng vai trò quan trọng trong đời sống tinh thần và xã hội.
Giống hầu hết xã hội Hawaii,
hầu như tất cả khía cạnh của lướt sóng được quản lí bởi các bộ luật và lệnh cấm
được gọi là kapu.
Người Hawaii cúng biếu lúc chọn một cây để khắc,
cầu sóng với sự trợ giúp của một kahuna, hay một thầy tu chuyên nghiệp,
và cảm tạ sau khi sống sót một trận lũ quét kinh khủng.
Những nơi có sóng lớn chỉ dành cho người có địa vị cao.
Nhưng lướt sóng không chỉ là một việc nghiêm túc
Những người lướt thi đua và đánh cược xem ai có thể lướt xa nhất,
nhanh nhất,
hoặc lướt trên con sóng lớn nhất với kĩ năng giỏi thượng thừa,
tạo dựng sự tôn trọng,
địa vị xã hội,
và thành công trong tình yêu.
Dù nó sau này được gọi là môn thể thao của vua chúa,
đàn ông và phụ nữ Hawaii ở mọi lứa tuổi và địa vị đều tham gia,
lướt trên những ván làm bằng gỗ cây koa,
cây sa-kê,
hay cây wiliwili.
Nhiều người Hawaii dùng ván alaia,
mỏng, cỡ trung, và hơi giống ván ngắn hiện nay.
Nhiều người dùng ván paipo,
ngắn, mũi tròn để người lướt có thể nằm lên.
Nhưng chỉ có những tù trưởng mới lướt ván olo lớn,
dài gấp hai lần ván dài hiện nay.
Không giống hầu hết ván trượt hiện đại,
tất cả ván đều không có rìa,
bắt người lướt phải lê tay hoặc chân để xoay ván.
Ta không biết chính xác lướt sóng được phát minh lúc nào,
nhưng ta biết nó đã tồn tại ở Polynesia hàng thế kỉ
từ lúc nó được miêu tả vào năm 1777 bởi William Anderson,
bác sĩ phẫu thuật trên tàu "Resolution" của thuyền trưởng Cook.
Dù Anderson rất thích môn thể thao này,
hầu hết những nhà truyền giáo Cơ Đốc từ Mỹ đến Hawaii
nhiều thập kỉ sau
coi lướt sóng là sai trái,
và họ bác bỏ nó, cùng với những khía cạnh văn hóa bản xứ khác.
Nhưng mối đe dọa lớn nhất với lướt sóng cũng là mối đe dọa với người bản xứ.
Từ 1890, những căn bệnh mới do người châu Âu và Mỹ mang tới
đã tàn sát người Hawaii, chỉ còn lại ít hơn 40.000 người
từ dân số hơn 800.000 được ước tính từ trước đó.
Vào lúc đó, ảnh hưởng ngoài nước tăng lên
với việc người định cư da trắng lật đổ nền quân chủ bản xứ vào năm 1893,
và việc Mỹ sáp nhập nơi này năm năm sau.
Sự kết thúc nền độc lập Hawaii trùng với sự phục hưng môn lướt sóng bản xứ,
một sự phục hưng bị lợi dụng bởi những người Mỹ xâm lược sau này.
Nhưng đầu tiên, một số người Hawaii đã đem lướt sóng ra nước ngoài.
Năm 1907, George Freeth, người được gọi là thần đồng Hawaii,
đến bờ biển phía tây
và thực hiện các buổi biểu diển lướt sóng ở nam California.
Rồi vào 1914, vận động viên Olympic Duke Kahanamoku
đến Úc và New Zealand,
lướt trên sóng Tây Thái Bình Dương
và hấp dẫn khán giả tại bất cứ đâu anh tới.
Không lâu sau khi Freeth tới California,
một người Nam Carolina tên Alexander Hume Ford tới Hawaii.
Sau khi học lướt sóng, anh thành một nhà vô địch của môn này.
Nhưng Ford có thể có những lý do "không tốt đẹp"
cho những cố gắng đầy hăng hái của anh trong việc khuyến khích môn này.
Như nhiều người định cư, anh muốn Hawaii thành một bang của Mỹ,
nhưng lo lắng về số đông người bản xứ không phải da trắng và những người châu Á.
Do vậy Ford quảng bá lướt sóng để hấp dẫn người Mỹ trắng đến Hawaii,
trước hết với tư cách khách du lịch, rồi thành người định cư.
Anh được trợ giúp bởi nhiều nhà văn và nhà làm phim.
Kế hoạch đổi nhân khẩu của Ford thất bại thảm hại.
Hawaii thành một bang vào năm 1959
và vẫn là bang đa dạng chủng tộc nhất trong nước.
Nhưng việc quảng bá lướt sóng là một thành công lớn hơn.
Ngày nay, lướt sóng trên toàn cầu là một ngành kinh doanh tiền tỷ,
với hàng chục triệu người hâm mộ quanh thế giới.
Và dù khá ít những người lướt sóng này biết những bài cầu sóng trong quá khứ,
hay những nghi thức đẽo ván,
người Hawaii vẫn tiếp tục bảo tồn những truyền thống này,
gần như đã bị rửa trôi bởi những làn sóng thời gian.
对于一些人而言， 冲浪是一项严肃的运动。
对于另一些人而言， 这不过是一种放松方式。
冲浪除了不经意的 结合了阳光与乐趣，
它还拥有着比许多人所认知 更为丰富和深刻的历史。
如今我们常说的冲浪起源于
太平洋的波利尼西亚群岛。
我们从不同的记录了解到，
在波利尼西亚太平洋，
西非和秘鲁都有冲浪运动。
但是在夏威夷群岛，
冲浪发展得最快，
拥有最完整的记录，
同时，不像在波利尼西亚的其他地方， 在这儿，冲浪运动一直被延续和保留。
对于夏威夷的人们而言，
冲浪并非只是一项娱乐活动，
而是一项具有精神和 社会意义的运动。
正如夏威夷社会的惯例，
几乎冲浪的方方面面都被 一套规则和禁忌约束，
被称为 kapu。
夏威夷人民会为被选中用来 雕刻的树献上祭品，
向祭司（Kahuna） 或者专业的牧师祈祷浪潮，
并对遭受汹涌浪潮袭击后的 幸存表达感激。
一些冲浪区只对优秀选手开放。
但冲浪并不只是一项严肃的运动。
冲浪者之间互相竞争并 打赌谁会冲得最远，
最快，
或者用高超的技巧 赶上最大的浪潮。
这些人会赢得尊重，
社会地位、
和浪漫的爱情。
尽管冲浪后来被称为 王者的运动，
夏威夷不同年龄段和社会阶层的人 都参与这项运动，
使用由夏威夷寇阿相思树、
面包树、
或者夏威夷刺桐做的冲浪板。
很多夏威夷人用阿莱亚（alaia） 木质的冲浪板驰骋，
这种板狭窄，中等大小， 有点类似于当今的小型滑水板。
一些人用派波（paipo）板，
这是一种短小，圆头的冲浪板， 通常冲浪者将腹部贴在板上。
但是只有酋长才能驾驭 巨大的欧罗（olo）板，
是当今长滑板的两倍长。
和当今大多数冲浪板不同的是，
所有的板都是无鳍的，
需要冲浪者滑动手脚来转弯。
我们并不能准确知道 冲浪是什么时候发明的，
但我们知道在 1777 年， 冲浪被威廉·安德森记录下来的时候，
它已经出现在波利尼西亚 好几个世纪了。
威廉·安德森是库克船长“决心号” 船上的一名外科医生。
尽管人们尊敬安德森，
之后几十年来到夏威夷的
大部分美国基督徒传教士
把冲浪视为是有罪的，
并且阻止这项运动， 以及本土文化的其他方面。
然而对冲浪最大的威胁 是来自对原著民的威胁。
在 1890 年，欧洲和美国 移民带来了新的疾病，
导致夏威夷人口从最初的 80 多万
锐减到 4 万以下。
与此同时， 外界影响也逐渐增强。
白人定居者在 1893 年 推翻了当地君主制，
美国也在 5 年之后 吞并了这些岛屿。
夏威夷岛的独立与本土主导的 冲浪复兴不谋而合，
这也很快被美国殖民者充分利用。
刚开始，一些夏威夷人 会去海外冲浪。
1907年，被誉为 夏威夷奇迹的乔治·弗里斯
到西海岸旅行，
并在南加州做冲浪示范。
在1914年，奥林匹克游泳选手 杜克·卡哈纳姆库
前往了澳大利亚和新西兰冲浪，
滑行在南太平洋的浪潮上。
不论他去哪里，总能吸引 一大批狂热的观众。
在弗里斯到加州的不久前，
一个名为亚历山大·休姆·福特的 南卡罗来纳州人搬到了夏威夷。
在学会冲浪后，他成为了 这个业余项目的好手。
但是在福特不遗余力推广冲浪背后，
也许有着不可告人的理由。
和很多移民者一样， 他希望夏威夷成为美国的一个州，
但对于这里大部分是非白人的 原住民和亚洲人感到担忧。
因此福特通过推广冲浪吸引 美国白人来夏威夷，
刚开始作为观光者， 之后成为定居者。
他得到了许多作家和 电影制作人的帮助。
但福特的人口计划以惨败告终。
1959 年，夏威夷 成为了美国的一个州，
并且一直都是美国 人种最为多样的州。
但是冲浪的推广 取得了极大的成功。
如今，冲浪是一个数十亿 美金的全球产业，
拥有世界各地数千万爱好者。
尽管曾经至关重要 的波潮吟咏或者板雕仪式
现在在冲浪者中已经鲜有人知，
夏威夷人们仍然继续保留着
这些差点被历史浪潮淹没的传统。
對一些人來說，這是項嚴肅的運動
而對於其他人，它只是種放鬆的方式
儘管它與樂趣和太陽之間 有非正式的關聯
衝浪的歷史比許多人意識到的 更為豐富和更深層次
我們今天所說的衝浪
起源於太平洋的波利尼西亞島嶼
從各種說法我們得知
整個太平洋的波利尼西亞 都有乘風破浪的活動
西非和秘魯也有
但在夏威夷群島的衝浪最為先進
記錄最為完整
且和波利尼西亞的其他地方不同
持續存在著
而對於夏威夷人來說
在波浪上滑動不是只是種娛樂活動
還具有精神和社會的意義
和夏威夷的很多社會一樣
幾乎每一衝浪層面 都受制於規則和禁忌
這規則被稱為卡普（kapu）
夏威夷人選擇要雕刻的樹時奉獻貢品
在 kahuna 或 專任牧師的幫助下祈求波浪
並在倖存滅頂之災後獻上感謝
某些衝浪只嚴格保留給精英階級
但衝浪不僅僅是件嚴肅的事
衝浪者通常彼此競爭和下注
誰衝得最遠、最快
或誰憑藉出眾的技巧登上最大的波浪
給予尊重、社會地位
和浪漫的成功
雖然衝浪後來被稱為國王的運動
夏威夷的男女老少 和社會各階層都參與
做衝浪板的木頭有寇阿相思樹
麵包樹
和夏威夷刺桐
過去許多夏威夷人用 alaia 板
它薄，中型大小，有點像今天的短板
有些人登上 paipo 板
前端圓形的短板，通常腹部趴在上面
只有酋長才能用巨大的 olo 板
是今天長板的兩倍長
與大多數現代的衝浪板不同
從前的衝浪板沒有飛邊
衝浪者得用手或腳來轉動方向
我們不知道衝浪被發明的確切時間
但我們知道威廉安德森 在 1777 年描述它的時候
波利尼西亞已有 數百年的衝浪歷史了
安德森是庫克船長 「決心號」船上的外科醫生
雖然安德森驚嘆不已
大多數在幾十年後抵達夏威夷的
美國基督徒傳教士們
視衝浪為罪惡
不鼓勵衝浪以及其他方面的本土文化
然而對衝浪的最大威脅 是對當地人本身的威脅
至 1890 年，歐洲人 和美國人帶來的新疾病
已摧毀夏威夷人口到剩下少於四萬人
而接觸外來人之前的人口 可能早已超過八十萬
同時外國影響力也在增長
白人定居者在 1893 年 推翻了當地的君主制
五年後美國吞併了這些島嶼
夏威夷結束獨立和本土導向的 衝浪復興時間點恰好相符
美國殖民者很快利用了這復興
但在那之前，有些夏威夷人 把衝浪帶到海外
1907 年，喬治·弗雷斯 他被稱為「夏威夷奇蹟」
前往西海岸
在南加州示範衝浪
然後奧運游泳運動員 杜克・卡哈那莫庫在 1914 年
前往澳大利亞和紐西蘭
滑過南太平洋的波浪
無論他去了哪裡都吸引大批觀眾
在弗雷斯去加利福尼亞之前不久
南卡羅來納州的 亞歷山大 · 福特搬到夏威夷
學會衝浪後，他大力鼓吹 以衝浪做為消遣活動
但福特的熱心鼓吹這項運動
可能有私心
像許多定居者一樣 他想要夏威夷成為美國的一州
但苦惱於大多數人是 非白人的本地人和亞洲工人
因此福特鼓吹衝浪 來吸引美國白人到夏威夷
先作為遊客，然後成為居民
無數的作家和電影製片人幫助他
福特的人口計劃後來慘敗了
夏威夷於 1959 年成為美國的一州
仍持續是美國種族最多元化的一州
但衝浪的推廣更為成功
今天衝浪是個數十億美元的全球產業
世界各地有數千萬的衝浪迷
雖然這些衝浪者鮮少知道
過去至關重要的波浪吟詠或板雕儀式
夏威夷人繼續保存這些傳統
差點被歷史的浪潮沖走的傳統