Oamenii nu văd copacii.
Ei trec pe lângă noi zilnic.
Se așază și dorm, fumează și stau la iarbă verde
și se sărută pe ascuns în umbra noastră.
Ne smulg frunzele și se înfruptă cu fructele noastre.
Ne rup crengile
sau sculptează cu lamele lor numele iubiților pe trunchiurile noastre,
jurându-și iubire eternă.
Își țes coliere din acele noastre
și fac artă din pictarea florilor noastre.
Ne despică în bușteni pentru a-și încălzi casele,
și uneori ne doboară
doar pentru că ei cred că le obturăm priveliștea.
Fac leagăne, dopuri de vin, gumă de mestecat, mobilă rustică
și creează cea mai frumoasă muzică din noi.
Și ne transformă în cărți
în care se afundă în nopțile reci de iarnă.
Folosesc lemnul nostru să-și confecționeze sicrie în care își sfârșesc viețile.
Și chiar compun cele mai romantice poezii pentru noi,
pretinzând că noi suntem legătura între cer și pământ.
Și totuși, ei nu ne văd.
Așadar, unul dintre multele farmece ale artei de a spune povești,
este să te imaginezi în vocea altcuiva.
Dar, ca scriitori, oricât de mult iubim poveștile și cuvintele,
cred că trebuie să fim de asemenea interesați de tăceri,
de lucruri despre care nu putem vorbi cu ușurință în societățile noastre,
de marginalizați, de cei lipsiți de putere.
În acest sens, literatura poate aduce periferia la centru,
și sperăm că o și face,
poate face invizibilul puțin mai vizibil,
poate face mai auzit ce nu se aude,
și empatia și înțelegerea, să vorbească mai tare decât demagogia și apatia.
Poveștile ne unesc.
Poveștile nespuse și tăcerile înrădăcinate ne despart.
Dar cum să spunem povești despre omenire și natură,
în vremuri în care planeta noastră arde
și nu există precedent
pentru ceea ce vom trăi împreună,
indiferent dacă e de natură politică, socială sau ecologică?
Dar trebuie să spunem,
deoarece, dacă există un singur lucru
care ne distruge lumea, mai mult decât orice,
e amorțeala.
Atunci când oamenii devin deconectați, insensibili, indiferenți,
când încetează să mai asculte, să învețe,
și când încetează să le mai pese
de ceea ce se întâmplă aici, acolo și pretutindeni.
Măsurăm timpul diferit, copacii și oamenii.
Timpul omenesc e liniar,
un continuum curat
întinzându-se dinspre un trecut, considerat a fi încheiat,
către un viitor care se presupune a fi curat, neatins.
Timpul copacilor e circular.
Atât trecutul cât și viitorul respiră în momentul prezent.
Și prezentul nu se mișcă într-o singură direcție,
în schimb desenează cercuri în cercuri,
precum inelele pe care le-ați găsi dacă ne-ați tăia.
Data viitoare când treceți pe lângă un copac,
încercați să încetiniți și să ascultați, căci fiecare dintre noi șoptește în vânt.
Uitați-vă la noi.
Suntem mai bătrâni decât voi și seminția voastră.
Ascultați ceea ce avem de spus,
pentru că ascunse în poveștile noastre sunt trecutul și viitorul omenirii.