Ovdje sam da bih Vam pokazao fotografije plemena Lakota.
Mnogi od Vas su možda čuli za ovo pleme,
ili barem za jednu veću grupu plemena
zvanih Sijuksi.
Lakota je jedno od mnogih plemena koji su bili prisilno naseljeni
u logore za ratne zarobljenike,
koji se danas nazivaju rezervatima.
Na rezervatu Pajn Ridž ,
snimio sam fotografije koje ćete danas vidjeti.
Ovaj rezervat se nalazi oko 120 km jugoistočno od
planine Blek Hils u Južnoj Dakoti.
Ponekad ga nazivaju
Logorom za ratne zarobljenike broj 334,
i to je mjesto gdje pleme Lakota danas živi.
Ako je iko od Vas ikada čuo za AIM,
Američki Indijanski Pokret,
ili za Rasela Minsa,
ili za Leonarda Peltiera,
ili za oružani sukob na Oglala rezervatu,
onda znate i da je rezervat Pajn Ridž epicentar
svih problema Američkih Indijanaca.
Pozvan sam danas da ispričam nešto
o svojoj vezi sa plemenom Lakota,
za koju mogu reći da je zaista teška.
Jer, ukoliko niste sami zaključili na osnovu boje moje kože,
ja sam bijelac,
a to je ogromna prepreka kad ste u indijanskom rezervatu.
Na fotografijama ćete vidjeti mnogo ljudi,
s kojima sam se ja zbližio i koji su me dočekali kao porodica.
Oslovljavali su me sa brate ili striče
i uvijek su me iznova pozivali u zadnjih pet godina.
Ali, na rezervatu Pajn Ridž,
ja ću uvijek biti wašichu,
a riječ wašichu u jeziku plemena Lakota
označava nekoga ko nije Indijanac,
ali u svom drugom značenju, ova riječ
znači "onaj koji uzima najbolje meso za sebe."
A ja upravo to značenje želim naglasiti -
onaj koji uzima najbolji dio mesa za sebe.
To znači pohlepan.
Pogledajte auditorij u kojem se nalazimo.
Na kampusu smo privatnog univerziteta na zapadu Sjedinjenih Država,
sjedimo u crvenim somotnim stolicama
s novcem u džepu.
I ako pogledamo kako živimo,
zaista smo uzeli
najbolji dio mesa.
Dakle, pogledajmo sada zbirku fotografija
ljudi koji su izgubili
da bismo mi mogli imati,
i znajte kad vidite ova lica
da to nisu samo slike Lakota indijanaca,
već da su te slike simbol za sve domorodačke narode.
Na ovom listu papira,
je zapisana istorija koju sam naučio
od mojih prijatelja i familije iz plemena.
Ovo što slijedi je hronologija
skopljenih sporazuma, prekršenih sporazuma
i masakra predstavljenih kao bitke.
Počeću s godinom 1824.
Ured za indijanske poslove
je osnovan unutar Ministarstva za rat,
iz čega se dala naslutiti agresija
u našim odnosima prema Američkim starosjediocima.
1851.:
Sklopljen je prvi Sporazum u Fort Laramiju,
čime su jasno označene granice Lakota nacije.
Prema sporazumu,
to je zemlja suverenog naroda.
Da su granice po ovom sporazumu bile poštivane -
što su i trebale biti po zakonskoj osnovi -
karta S.A.D. bi danas ovako izgledala.
10 godina poslije,
Homsted zakon, kojeg je potpisao predsjednik Linkoln,
izazvao je buijicu doseljenika bijelaca na indijansku zemlju.
1863.:
Ustanak Santi Sijuksa u Minesoti
se završava vješanjem 38 Sijuksa muškaraca,
što je najveće masovno smaknuće u američkoj istoriji.
Pogubljenje je naredio Predsjednik Linkoln
samo dva dana nakon
što je potpisao Proglas o oslobođenju robova.
1866, začeci transkontinentalne željeznice -
jedno novo doba.
Prisvojili smo zemlju da bi putevi i vozovi
presjekli zemlju Lakota tačno kroz njeno srce .
Sporazuma kao da nije ni bilo.
Zauzvrat, tri plemena pod vođstvom Lakota poglavice Crvenog Oblaka
višestruko su napadali i poražavali američku vojsku.
Želim da ponovim taj dio.
Lakote su porazili američku vojsku.
1868.: Drugi sporazum u Fort Laramiju
jasno jamči suverenitet Velike Sijuks nacije
i Lakotino vlasništvo svete Blek Hils planine.
Vlada takođe obećava pravo na zemlju i lov
u susjednim državama.
"Obećajemo da okrugu Pauder River
od sada pa nadalje bijelci neće imati pristup."
Sporazum se činio kao potpuna pobjeda
Crnog Oblaka i Sijuksa.
Zapravo je ovo jedini rat u američkoj istoriji,
u kojem je vlada potpisala mirovni sporazum
pristajući na sve zahtjeve neprijatelja.
1869.:
Završena je transkontinentalna željeznica.
Počela je prevoziti, između ostalog, mnoštva lovaca
koji su otpočeli masovno ubijanje bizona,
eliminarajući tako izvor hrane, odjeće i skrovišta za Sijukse.
1871.:
Zakonom o prisvajanju Indijanaca
svi Indijanci postaju štićenici federalne vlade.
Pored toga, vojska je izdala naredbe
braneći Indijancima na zapadu da napuste rezervate.
Svi Indijanci na zapadu su u tom momentu
postali ratni zarobljenici.
Takođe 1871.,
okončali smo period sklapanja sporazuma.
Problem sa sporazumima je taj što dozvoljavaju plemenima da budu suverene nacije,
ali mi se s tim nismo mogli složiti;
mi smo imali planove.
1874.:
General Džordž Kaster je proglasio pronalazak zlata na Lakota teritoriji,
naročito u planini Blek Hils.
Vijest o zlatu privukla je velike mase doseljenika bijelaca
na zemlje Lakota nacije.
Kaster predlaže da Kongres pronađe način
kako da ospori sporazume sa Lakotama
što je prije moguće.
1875: Počeo je rat s Lakotama zbog
kršenja Sporazuma iz Fort Laramija.
1876.:
26-og jula,
u pokušaju napada na Lakota selo,
Kasterova Sedma konjanica je pobijeđena
u bici kod Litl Big Horna.
1877.:
Veliki Lakota ratnik i poglavica, Ludi Konj
predao se u utvrđenju Fort Robinson.
Poslije je ubijen za vrijeme boravka u pritvoru.
1877. godine smo još i uspjeli pronaći način
kako zaobići sporazume iz Fort Laramija.
Novi sporazum je predstavljen poglavicama i vođama Sijuksa
pod parolom koja glasi "prodaj ili gladuj".
Potpiši papir, inače nema hrane za tvoje pleme.
Samo 10 posto odraslih muškaraca su potpisali.
No sporazum iz Fort Laramija
je zahtijevao da najmanje tročetvrtinski dio plemena
potpiše prodaju zemlje.
No, ova stavka se očigledno ignorisala.
1887.: Zakon Doz.
Okončano je zajedničko vlasništvo nad zemljom u rezervatima.
Rezervati su isparčani u parcele od 0,65 km²
i podijeljeni pojedincima,
dok je višak prodan.
Plemena su izgubila hiljade kvadratnih kilometara zemlje.
Američki san o vlasništvu zemlje
se ispostavio kao mudar način
kako izdijeliti rezervat dok on jednostavno ne nestane.
Ovaj potez je uništio rezervate,
olakšavajući daljnju podjelu i prodaju
sa svakom dolazećom generacijom.
Veći dio suvišnog zemljišta,
kao i znatan broj parcela unutar rezervata,
su sad u vlasništvu zemljoradnika bijelaca.
I opet, masni dio zemlje dobiva wašichu.
1890, datum za koji smatram da je
najvažniji u ovom nizu.
Ovo je godina masakra kod Ranjenog Koljena.
29-og decembra,
američke trupe su opkolile logor Sijuksa kod potoka Ranjeno Koljeno
i pobili poglavicu Veliko Stopalo
i tri stotine ratnih zarobljenika,
koristeći novo rafalno oružje
koje je ispaljivalo eksplodirajuće čahure.
To se oružje zove top Hočkis.
Za ovu takozvanu bitku,
Kongres je sa 20 Medalja časti odlikovao
Sedmu konjanicu za njihovu hrabrost.
Do današnjeg dana,
ovo je najveći broj Medalja časti
ikad dodijeljenih za jednu jedinu bitku.
Vojnici su sa više Medalja časti odlikovani
za jedan krvavi pokolj nad ženama i djecom
nego za bilo koju bitku u Prvom svjetskom ratu,
Drugom svjetskom ratu,
Koreji, Vijetnamu,
Iraku ili Avganistanu.
Masakr kod Ranjenog Koljena
se smatra krajem Indijanskih ratova.
Kad god posjetim mjesto
masovne grobnice kod Ranjenog Koljena,
ne vidim ga samo kao grob
Lakota ili Sijuksa,
nego kao grob svih domorodačkih naroda.
Sveti čovjek, Hehaka Sapa, Crni los, je rekao,
"Tada nisam znao
čemu je sve došao kraj.
Kada sad pogledam unazad
s ovog visokog brda svoje starosti,
još uvijek vidim iskasapljene žene i djecu,
i njihova tijela na gomili, ili pak razbacana
duž zavojitog korita.
Vidim ih jasno kao onomad
kad mi oči bijahu mlade.
I vidim da je još nešto umrlo u tom zakrvavljenom blatu
i bilo sahranjeno pod sniježnom olujom.
Umro je san jednog naroda,
a bio je to lijep san."
S ovim događajem,
nova era u istoriji Američkih starosjedilaca je započela.
Sve se dijeli na period
prije Ranjenog Koljena i poslije.
Jer, tog je trenutka,
s prstom na okidaču Hočkins topova,
Američka vlada otvoreno iznijela svoj stav o pravima starosjedilaca.
Bilo im je dosta sporazuma.
Bilo im je dosta svetih planina.
Bilo im je dosta plesa duhova.
I bilo im je dosta svih nevolja sa Sijuksima.
Tako da su iznijeli topove.
"Hoćeš li sad da budeš Indijanac?", pitali su
držeći prst na okidaču.
1900.:
Broj američkih Indijanaca je najniži u istoriji -
ima ih manje od 250.000.
A smatra se, da je taj broj iznosio osam miliona
1492. godine.
Prelazim na godinu
1980.:
Najduži sudski proces u američkoj istoriji,
Sijuks Nacija protiv Sjedinjenih Američkih Država,
se vodi na Ustavnom Sudu Sjedinjenih Američkih Država.
Sud je zaključio da je prisilno naseljavanje Sijuksa u rezervate,
i tim naseljavanjem bijelcima doseljenicima
i tragačima za zlatom omogućeni pristup
indijanskoj zemlji s površinom od 28 328 km²,
kršenje odredaba Drugog sporazuma iz Fort Laramija.
Sud je odlučio
da je planina Blek Hils protuzakonito oduzeta
i da prva ponuđena cijena sa kamatom
mora biti plaćena Sijuks Naciji.
Kao naknadu za Blek Hils,
sud je odredio samo 106 miliona dolara
za Sijuks Naciju.
Sijuksi su odbili novac uz ujedinjeni poklič:
"Blek Hils nije na prodaju."
2010.:
Statistike o domorodačkoj populaciji
danas, više od jednog vijeka nakon masakra kod Ranjenog Koljena,
otkrivaju posljedice kolonizacije,
prinuđene migracije
i kršenja sporazuma.
Nezaposlenost na Pajn Ridž rezervatu
oscilira između 85 i 90 posto.
Služba za stanovanje nije u mogućnosti da izgradi nove stambene objekte,
a postojeći objekti su u stanju raspadanja.
Mnogi nemaju krov nad glavom, a oni
koji ga imaju, dijele već istrule kuće s gomilom ljudi,
ponekad čak i sa pet drugih porodica.
39 posto kuća u Pajn Ridžu
nema struju.
U najmanje 60 posto kuća
proširila se crna plijesan.
Više od 90 posto stanovnika
živi ispod državne granice siromaštva.
Stopa oboljelih od tuberkuloze je na Pajn Ridžu
otprilike osam puta viša od državnog prosjeka u S.A.D.-u.
Smrtnost djece
je najviša na ovom kontinetu
i otprilike tri puta viša od državnog prosjeka.
Rak maternice je pet puta češći
od državnog prosjeka.
70 posto mladih napuste školu bez ikakve diplome.
Učitelji i nastavnici se mijenjaju
čak osam puta češće nego u ostatku zemlje.
Bake i djedovi često odgajaju svoju unučad,
jer roditelji, zbog ovisnosti o alkoholizmu,
obiteljskog nasilja i opšte apatije,
sami nisu u stanju voditi brigu o njima.
50 posto stanovnika starijih od 40 godina
boluje od dijabetesa.
Prosječna životna dob za muškarce
iznosi između 46
i 48 godina -
što je otprilike ista brojka kao
u Avganistanu i Somaliji.
Posljednje poglavlje svakog uspjelog genocida
je ono u kojem se ugnjetač,
može udaljiti i reći:
"Gospode, šta čine ovi ljudi jedni drugima?
Ubijaju jedni druge.
Ubijaju sami sebe,
dok mi posmatramo kako umiru."
Na taj način smo postali gospodari Sjedinjenih Država.
Ovo je naslijeđe
američke doktrine osvajanja kontinenta.
Zatvorenici se i danas rađaju
u logorima za ratne zarobljenike
godinama nakon što su čuvari otišli.
Ovo su kosti koje ostanu
nakon što se uzme najbolje meso.
Nekad davno
desile su se stvari, koje su pokrenuli
ljudi koji izgledaju kao ja, wašichu
željni da otmu zemlju i vodu
i zlato u brdima.
Takva djela imaju posljedice
koje se još uvijek osjete.
Ma koliko se udaljeno od dominirajućeg društva
činio masakr iz 1890,
ili niz sporazuma prekršenih prije 150 godina,
moram Vam postaviti pitanje,
kako se osjećate nakon što znate današnju statistiku?
Koja veza postoji između
ovih slika patnje
i podataka iz istorije koje sam pročitao?
I koji dio ove istorije
je Vaša istorija?
Da li je nešto od ovoga i Vaša odgovornost?
Rečeno mi je da i mi na neki način možemo pomoći.
Mi moramo djelovati.
Jer ja sam dovoljno dugo stajao sa strane
zadovoljan tek time što sam svjedok,
koji samo fotografiše.
Zato što se čini da se rješenje nalazi u prošlosti,
trebao mi je ništa manje nego vremeplov
da bih mogao doći do tih rješenja.
Patnja indigenih naroda
nije lako rješiv problem.
To nije nešto u čemu svi mogu učestvovati
kao što su učestvovali u pomoći Haitiju,
ili borbi protiv SIDE, ili borbi protiv gladi.
Popravka situacije, kako se naziva,
je mnogo komplikovanija za dominantno društvo
od, recimo, uplaćivanja čeka na iznos od 50 dolara
ili izleta organizovanog od strane crkve
s ciljem krečenja kuća ispisanih grafitima,
ili poklanjanja odjeće koju obitelj
iz predgrađa više ne nosi.
Šta je dakle preostalo?
Slegnuti ramenima?
Sjedinjene Države
nastavljaju da dnevno
krše uslove sporazuma
koje su 1851. i 1868. godine
potpisali sa Lakotama u Fort Laramiju.
Poziv na akciju, koji ja danas predlažem -
moja TED želja - je slijedeće:
Poštujte sporazume.
Vratite Blek Hils.
Ne tiče Vas se šta Indijanci tamo rade.
(Aplauz)