בפעם הראשונה שעמדתי בחדר הניתוח
וצפיתי בניתוח אמיתי,
לא היה לי מושג למה לצפות.
הייתי סטודנט הנדסה במכללה.
חשבתי שזה עומד להיות כמו בטלויזיה.
מוזיקה מאיימת ברקע,
אגלי זיעה נשפכים מפני המנתחים.
אבל זה בכלל לא היה ככה.
מוזיקה התנגנה ביום ההוא,
אני חושב שזה היה הלהיטים הגדולים של מדונה. (צחוק)
והיו הרבה שיחות,
לא רק על קצב הלב של החולה,
אלא על ספורט ותוכניות לסוף השבוע.
ומאז, ככל שצפיתי ביותר ניתוחים,
יותר הבנתי שככה זה עובד.
בדרך מוזרה מסוימת, זה פשוט עוד יום במשרד.
אבל מדי פעם
המוזיקה מוחלשת,
כולם מפסיקים לדבר,
ובוהים כולם בדיוק באותו הדבר.
ואז אתם יודעים שמשהו מאוד קריטי
ומסוכן קורה.
בפעם הראשונה שראיתי את זה
צפיתי בסוג של ניתוח
שנקרא ניתוח לפרוסקופי
ולאלה מכם שלא מכירים את זה,
ניתוח לפרוסקופי, במקום חתכים
גדולים ופתוחים שאתם אולי מורגלים אליהם בניתוח,
ניתוח לפרוסקופי הוא ניתוח בו המנתח יוצר
את שלושה או יותר חתכים קטנים בחולה.
ואז מחדיר את הכלים הארוכים והדקים האלה
ומצלמה,
ולמעשה עושה את התהליך בתוך החולה.
זה מעולה בגלל שיש סיכון קטן בהרבה לזיהום,
הרבה פחות כאב, תהליך החלמה קצר יותר.
אבל יש חסרונות,
מפני שהחתכים האלה נוצרים
עם מכשיר ארוך ומחודד
שנקרא טרוקאר.
והדרך בה מנתחים משתמשים במכשיר
היא שהם לוקחים אותו
ולוחצים אותו לתוך הבטן
עד שהוא מחורר.
ועכשיו הסיבה שכולם בחדר הניתוח
בהו במכשיר באותו יום
היתה שהם היו צריכים להיות מאוד זהירים
לא לדחוף אותו דרך
ולנקב איתו אברים חשובים וכלי דם מתחת.
אבל הבעיה הזו צריכה להראות מאוד מוכרת לכולכם
מפני שאני די בטוח שראיתם את זה במקום אחר.
(צחוק)
זוכרים את זה?
(מחיאות כפיים)
אתם ידעתם שבכל שניה
הקש יפרוץ,
ואתם לא ידעתם אם זה יצא מהצד השני
וישר לתוך היד,
או אם ישפריץ לכם מיץ לכל כיוון,
אבל הייתם מפוחדים. נכון?
כל פעם שעשיתם את זה,
חוויתם את אותה פיסיקה בסיסית
בה צפיתי בחדר הניתוח באותו יום.
ומסתבר שזה באמת בעיה.
בשנת 2003, ה-FDA למעשה יצאו ואמרו
שחיתוכי טרוקאר הם אולי התהליך הכי מסוכן
בניתוחים עם פולשנות מינימלית.
שוב בשנת 2009, אנחנו רואים מאמר שאומר
שטרוקאר גורמים ליותר מחצי
מכל הסיבוכים בניתוח לפרוסקופי.
ודרך אגב,
זה לא השתנה ב-25 שנה.
אז כשהגעתי לתואר שני,
זה מה שרציתי לעבוד עליו.
ניסיתי להסביר לחבר שלי
בדיוק על מה הוצאתי את הזמן שלי,
ואמרתי,
"זה כמו כשאתה קודח בקיר
כדי לתלות משהו בדירה שלך.
יש את הרגע הזה כשהמקדח עובר את הקיר,
ויש את הנפילה הזו, נכון?
והוא הביט בי ואמר,
"אתה מתכוון כמו שהם קודחים במוח של אדם?"
ואמרתי, "סליחה?" (צחוק)
ואז חיפשתי את זה והם באמת קודחים במוחות של אנשים.
הרבה ניתוחים ניורולוגיים
למעשה מתחילים עם קדיחה דרך הגולגולת.
ואם המנתח לא נזהר,
הוא יכול לקדוח ישירות לתוך המוח.
אז זה הרגע שהתחלתי לחשוב.
אוקיי, קדיחה בגולגולת, ניתוח לפרוסקופי,
למה לא תחומים אחרים של רפואה?
מפני שחשבו על זה, מתי היתה הפעם האחרונה שהלכתם לרופא
ולא נתקעתם עם משהו? נכון?
אז האמת היא
ברפואה, ניקוב הוא בכל מקום.
ויש רק כמה מהתהליכים שמצאתי
שכוללים שלב ניקוב רקמה.
ואם ניקח רק שלושה מהם --
ניתוח לפרוסקופי, זריקות אפידורליות, וקדיחה בגולגולת --
התהליכים האלה גורמים ליותר משלושים אלף סיבוכים
כל שנה במדינה הזו בלבד.
אני קורא לזה בעיה ששווה לפתור.
אז בואו נביט בכמה מהמכשירים
שנמצאים בשימוש בסוגים כאלה של תהליכים.
הזכרתי זריקות אפידורליות, זו המחט האפידורלית.
היא בשימוש כדי לחדור לסחוסים בעמוד השדרה
ולהעביר הרדמה במהלך לידה.
הנה סט של כלי ביופסיית מח עצם.
משתמשים בהם למעשה כדי לקדוח לתוך עצם
ולאסוף מח עצם כדי לדגום גידולים בעצם.
הנה סכין כידון ממלחת האזרחים.
(צחוק)
אם הייתי אומר לכם זה מכשיר רפואי לניקוב
כנראה הייתם מאמינים לי.
מפני שמה ההבדל?
אז, ככל שהרחבתי את המחקר הזה
חשבתי יותר שחייבת להיות
דרך טובה יותר לעשות את זה.
ובשבילי המפתח לבעיה הזו
היא שכל מכשירי הניקוב השונים האלה
חולקים פיסיקה בסיסית משותפת.
אז מה הפיסיקה הזו?
בואו נחזור לקידוח בקיר.
אז אתם מפעילים כוח על המקדח לכיוון הקיר.
וניוטון אומר שהקיר יפעיל כוח חזרה,
שווה והפוך.
אז, כשאתם קודחים בקיר,
הכוחות האלה מתאזנים.
אבל אז יש את הרגע
בו המקדח פורץ לראשונה דרך הצד השני של הקיר,
ובדיוק באותו רגע הקיר לא יכול לדחוף חזרה יותר.
אבל המוח שלכם לא הגיב לשינוי בכוח.
אז למילי שניה ההיא,
או כמה זמן שלוקח לכם להגיב, אתם עדיין דוחפים,
והכוח הלא מאוזן הזה גורם לתאוצה,
וזה הנפילה.
אבל מה אם ברגע החדירה
הייתם יכולים למשוך את הקצה חזרה,
למעשה להתנגד לתאוצה קדימה?
זה מה שיצאתי לעשות.
אז דמיינו שיש לכם מכשיר
ויש לו מין קצה חד כדי לחתוך רקמה.
מה הדרך הפשוטה ביותר שתוכלו למשוך את הקצה חזרה?
אני בחרתי בקפיץ.
אז כשאתם מותחים את הקפיץ, אתם מוציאים את הקצה הזה החוצה
כך שהוא מוכן לנקב רקמות,
הקפיץ רוצה למשוך את הקצה חזרה.
איך אתם שומרים על הקצה במקום
עד רגע החדירה?
השתמשתי במנגנון הזה.
כשהקצה של המכשיר נלחץ מול הרקמה,
המנגנון מתרחב החוצה ונדחף במקום מול הקיר.
והחיכוך שנוצר
נועל אותו במקום ומונע מהקפיץ מלהחזיר את הקצה.
אבל ממש ברגע החדירה,
הריקמה לא יכולה לדחוף את הקצה חזרה יותר.
אז המנגנון משתחרר והקפיץ מושך אחורה את הקצה.
תנו לי להראות לכם את זה קורה בתנועה מואטת.
זה בערך אלפיים פריימים בשניה,
והייתי רוצה שתשימו לב לקצה
שממש בתחתית, עומד לנקב דרך הרקמה.
ותראו שממש ברגע החדירה,
ממש שם, המנגנון משתחרר ומושך את הקצה חזרה.
אני רוצה להראות לכם את זה שוב, מעט יותר מקרוב.
אתם עומדים לראות את הקצה החד,
וממש כשהוא חודר את ממברנת הגומי
הוא יעלם לתוך הנדן הקהה הלבן.
ממש פה.
זה קורה תוך ארבע מאיות השניה אחרי החדירה.
ובגלל שהמכשיר הזה מתוכנן לטפל בפיסיקה של החדירה
ולא במקרה המיוחד של קדיחה בגולגולת
או ניתוח לפרוסקופי, או תהליך אחר,
הוא ישים לכל המקרים הרפואיים האלה
ולרחבי קני מידה שונים.
אבל זה לא תמיד נראה ככה.
זה היה אב הטיפוס הראשון שלי.
כן, אלה מקלות ארטיק,
ויש גומיה בקצה.
זה לקח בערך 30 דקות לעשות את זה, אבל זה עבד.
וזה הוכיח לי שהרעיון שלי עובד
וזה הצדיק את כמה השנים הבאות של עבודה על הפרוייקט הזה.
עבדתי על זה מפני
שהבעיה באמת ריתקה אותי.
זה החזיק אותי ער בלילה.
אבל אני חושב שזה צריך לרתק גם אתכם,
מפני שאמרתי שניקוב הוא בכל מקום.
זה אומר שבנקודה מסויימת זו תהיה גם הבעיה שלכם.
ביום הראשון ההוא בחדר הניתוח
לא ציפיתח למצוא את עצמי בצד השני של טרוקאר.
אבל בשנה שעברה, חליתי באפנדציט כשביקרתי ביוון.
אז הייתי בבית החולים באתונה,
והמנתח סיפר לי
שהוא עמד לבצע ניתוח לפרוסקופי.
הוא עמד להסיר את התוספתן שלי דרך החתכים הזעירים האלה,
והוא דיבר על מה אני יכול לצפות בהחלמה,
ומה עומד לקרות.
הוא אמר, "האם יש לך שאלות?" ואמרתי , "רק אחת, דוק,
באיזה סוג של טרוקאר אתה משתמש?"
אז הציטוט האהוב עלי על ניתוח לפרוסקופי
מגיע מדוקטור ה. ס. ג'קוביאוס:
"זה הניקוב עצמו שגורם לסיכון."
זה הציטוט האהוב עלי מפני שה. ס. ג'קוביאוס
היה האדם הראשון אי פעם שביצע ניתוח לפרוסקופי בבני אדם,
והוא כתב את זה בשנת 1912.
אז זו בעיה שפצעה ואפילו הרגה אנשים יותר בלמעלה ממאה שנה.
אז זה קל לחשוב שעבור כל בעיה גדולה שם
יש קבוצה של מומחים שעובדת מסביב לשעון כדי לפתור אותה.
האמת היא שזה לא תמיד המקרה.
אנחנו צריכים להיות טובים יותר בלמצוא את הבעיות האלו
ולמצוא דרכים לפתור אותן.
אז אם אתם מוצאים בעיה שלוכדת אתכם,
תנו לה להפריע לכם לישון בלילה.
תנו לעצמכם להיות מרותקים,
מפני שיש כל כך הרבה חיים להציל.
(מחיאות כפיים)