Egyik reggel lementem a boltba,
ahol így köszöntöttek:
"Jó reggelt, uram, segíthetek valamiben?"
Mire én: "Nem, köszönöm."
A dolgozó rám mosolygott és továbbállt.
Vettem egy Cheeriost és elhagytam a boltot.
Majd áthajtottam a helyi drive-in kávézóba.
Miután leadtam a rendelésem, ezt hallottam a túloldalról:
"Köszönöm, asszonyom. Hajtson tovább."
Kevesebb mint egy óra leforgása alatt
"uramnak" és "asszonyomnak" is néztek.
Az én szememben egyikőjük sem tévedett,
de nem volt igaza se.
Ez a cuki kis emberke az én majdnem két éves Elliotom.
Igen, így van.
És ez alatt a két év alatt
az ő hatására gondoltam újra a világot
és hogy én ki vagyok benne.
Transznemű vagyok, szülőként pedig "transzparent."
(Nevetés)
(Taps)
(Éljenzés)
(Taps)
Amint látják, az idei év témáját szó szerint értettem.
(Nevetés)
Ilyen egy igazi apukás poén.
Pontosabban genderqueerként azonosítom magam.
A genderqueert sokféleképpen meg lehet élni,
de számomra azt jelenti, hogy nem vagyok igazán se férfi, se nő.
A kettő között és néha ezen a nemi kettősségen kívül vagyok.
És ezen a nemi kettősségen kívül
lehetek néha "uram" és "asszonyom" is
egy óra leforgása alatt, hétköznapi dolgaim végezve,
mint a Cheerios-vétel.
De én itt, a kettő között érzem magam legjobban.
Az, ahol egyszerre lehetek uram és asszonyom
tűnik a legjobbnak és leginkább hitelesnek.
De ez nem jelenti azt, hogy ezek a párbeszédek nem kínosak.
Higgyék el, a kellemetlenség apró bosszúságtól
fizikai veszélyig terjedhet.
Mint egyszer egy bárban,
mikor a biztonsági őr megragadott a tarkómnál
és kitaszigált a női mosdóból.
De számomra a hitelesség nem a kényelmeset jelenti.
Hanem a mindennapi élet kellemetlenségeinek kezelését,
még akkor is, ha veszélyes.
De amíg transznemű tapasztalataim
nem ütköztek a szülői szereppel,
nem értettem, milyen mélyen sebezhető vagyok,
s hogy ez hogyan gátol abban, hogy a leginkább hiteles legyek.
Nos, a legtöbb szülőnek az, ahogy a gyerek hívja őket
nem olyan dolog, ami túl sok fejtörést okozna
a kultúrspecifikus szavakon
vagy a nem szerinti megszólításokon felül, mint anya, anyuci, apa, apuci.
De számomra a kérdés, hogy ez a gyermek,
aki később tinédzserré, majd igazi felnőtt emberré cseperedik
hogy fog szólítani egész életünkben,
egyszerre volt hihetetlenül félelmetes és izgalmas.
Kilenc hónapig őrlődtem, mert azt, hogy "anyának" szólítsanak
vagy hasonlónak, nem éreztem magaménak.
És akárhány verzióban próbáltam az "anya" szót,
erőltetettnek és szörnyen kényelmetlennek éreztem.
Tudom, hogy az "anya" vagy "anyu" elfogadhatóbb lenne a legtöbb embernek.
Az, hogy valakinek két anyja van, nem szenzáció,
főleg itt, ahol élünk.
Aztán új szavakkal próbálkoztam.
Mikor eljátszadoztam az "apa" szóval, az jobban hangzott.
Jobban, de nem tökéletesen.
Olyan volt, mint egy új cipő, ami nagyon tetszik,
de be kell törni, hogy hordhasd.
Tudtam, hogy nőként az az elgondolás, hogy apának szólítsanak,
sokkal nehezebb lesz, tele rengeteg kínos pillanattal.
Ám mielőtt észbe kaptam volna,
megszületett Elliot sírva, mint a legtöbb baba,
és új szülői identitásom is létrejött.
Úgy döntöttem, apává válok, és így nézünk szembe a világgal.
Na most a leggyakoribb dolog, amikor emberekkel találkoztunk,
hogy "leanyukáznak."
És ennek a "leanyukázásnak" sokféle kimenetele lehet,
amiket egy térképen lerajzolva szeretnék szemléltetni.
(Nevetés)
Az első lehetőség az ignorálás,
hogy hagyom, hogy továbbra is anyaként utaljanak rám,
ami másoknak nem kínos,
de számunkra nagyon is az.
Ez általában oda vezet, hogy korlátozom velük a kapcsolatot.
Ez az egyik lehetőség.
A másik, hogy kijavítom őket
és olyasmit mondok,
hogy amúgy Elliot apja vagyok, vagy Elliot apának hív.
És ilyenkor a következő dolgok szoktak történni.
Az emberek elfogadják ezt, és annyit mondanak: "Ó, oké."
Majd minden megy tovább.
Vagy sűrűn bocsánatot kérnek,
rosszul, kellemetlenül, bűnösnek vagy furán érzik magukat.
De leggyakrabban az történik, hogy teljesen összezavarodnak,
fürkészően végigmérnek és ilyeneket mondanak:
"Szóval át akarod műttetni magad?
Férfivé akarsz válni?"
Vagy olyanokat, mint:
"Hogy lehet egy lány az apa?
Csak férfiak lehetnek apák."
Az első megoldás általában egyszerűbb.
A második pedig mindig hitelesebb.
Ezek a jelenetek mind kellemetlenségekkel járnak,
a legjobb esetben is.
Ahogy telik az idő, egyre könnyebben navigálok
eme komplikált térképen.
De még mindig kényelmetlen.
Nem fogok úgy tenni,
mintha profi lennék már, attól nagyon távol vagyok.
Gyakran hagyom, hogy az első opció lépjen életbe,
mert a második túl nehéz vagy kockázatos.
Nem lehet biztosra venni, mi lesz az emberek reakciója,
és biztosan akarom tudni, hogy jók a szándékaik,
hogy az emberek jók.
De olyan világban élünk, ahol valaki véleménye rólam
komoly fenyegetést jelenthet rám
vagy akár a családom érzelmi-fizikai biztonságára.
Tehát mérlegelem a kockázatot
és néha a családom biztonsága előrébb való az én hitelességemnél.
A rizikó ellenére tudom,
hogy amint Elliot öntudatra ébred és megtanul beszélni,
ő fogja kijavítani az embereket.
Nem akarom ráaggatni a félelmemet és bizonytalanságomat,
elfojtani a lelkét, vagy hogy megkérdőjelezze a belső hangot.
Önállóságot, hitelességet és sebezhetőséget kell mutatnom,
ami azzal jár, hogy a kellemetlen helyzetekben, amikor anyának szólítanak,
felállok és azt mondom: "Nem, apa vagyok.
Apukás poénokkal is tudom bizonyítani."
(Nevetés)
Rengeteg kellemetlen pillanaton estem már át,
és néhány fájdalmason is.
De ez alatt a röpke két év alatt
voltak megerősítő és sorsfordító pillanatok is az utam során apaként,
és a hitelesség felé vezető utamon.
Az első ultrahangvizsgálaton
meg szerettük volna tudni a baba nemét.
A szakorvos látta a női nemiszervet, a felvételre ráírta, hogy "lány",
adott egy példányt a képből, majd az utunkra bocsátott.
Megosztottuk a képet a családunkkal, ahogy szokás,
és nem sokkal később megjelent édesanyám egy teli táska
– nem túlzok –
ilyen nagy volt, telis-tele rózsaszín ruhákkal és játékokkal.
Bosszús voltam, ahogy szembesültem a sok rózsaszín holmival,
mert mint genderszakos,
megszámlálhatatlan órát töltöttem erről tanítva workshopokon és órákon,
és azt gondoltam, igen jártas lettem a nem társadalmi megítélésében,
és hogy a szexizmus hogyan tárgyiasítja a nőiességet,
és hogy ez hogyan jelenik meg expliciten és impliciten is.
De ez a helyzet, ez az undor, amit egy táska rózsaszín cucc keltett,
kényszerített, hogy megvizsgáljam az erősen nőies dolgok elutasítását
a gyermekem világában.
Rájöttem, hogy a szexizmust erősítem,
a normákat, amelyeket problematikusnak tartok.
Nem számít, elvileg mennyire hittem a nemi semlegességben,
a gyakorlatban a nőiesség hiánya nem semlegesség, hanem férfiasság.
Ha a gyermekemre csak zöldet, kéket és szürkét adok,
a külvilág nem azt gondolja, hogy milyen cuki semleges nemű baba,
hanem hogy milyen cuki fiú.
Szóval a gender elméleti értelmezése és szülői világom nagyot ütközött.
Igen, szeretném, ha a gyerekem különböző színeket és játékokat tapasztalna.
Szeretném, ha kiegyensúlyozott környezete lenne,
amit a maga módján fedez fel.
Direkt gendersemleges nevet választottunk lánygyermekünknek.
De gendersemlegességre törekedni könnyebb elméletben,
mint gyakorlatban.
Próbálkozásaim során, hogy semlegességet teremtsek,
a férfiasságot akaratlanul a nőiesség elé helyeztem.
Ahelyett, hogy elnyomnánk vagy száműznénk a nőiességet életünkből,
együttesen törekszünk az ünneplésére.
Van rózsaszín is nálunk sok más mellett,
a cuki mellé jóképűt teszünk,
a csinos mellé erőset és az okosat,
és keményen dolgozunk, hogy ne kössünk össze szavakat nemekkel.
Értékeljük a nőiességet és férfiasságot,
de közben erős kritikával is illetjük.
Megteszünk mindent, hogy Elliotot ne korlátozzuk nemi szerepekkel.
És abban a reményben tesszük,
hogy egészséges és erős kapcsolatot mutassunk a genderrel.
Ahogy Elliot számára fejlesztjük a genderrel való egészséges viszonyt,
átgondoltam és -értékeltem, hogyan engedtem a szexizmust
hatni saját identitásomra.
Elkezdtem átértékelni, hogyan száműztem a nőiességet,
hogy egy egészségtelenül férfias képnek feleljek meg,
és ezt nem akartam továbbörökíteni.
A magamon munkálkodás az első opció elvetésével járt.
Nem ignorálhattam mindent folyton.
A másodikat kellett választanom.
Meg kellett barátkoznom legkellemetlenebb részeimmel,
hogy rátaláljak leghitelesebb énemre.
El kellett fogadnom a testem, minden kényelmetlen érzés ellenére.
Transzneműek között gyakori, hogy kényelmetlenül érzik magukat a testükben,
és ez a diszkomfort a bénító és az idegesítő között
bárhol mozoghat.
Megismerni a testem és megtanulni benne élni transzneműként
életre szóló utazás.
Mindig küszködtem azokkal a testrészeimmel,
amelyek nőiesnek mondhatók –
a mellemmel, csípőmmel, hangommal.
Meghoztam a hol nehéz, hol könnyű döntést,
hogy nem szedek hormonokat és nem műttetem át őket,
hogy férfiasabb legyek a társadalom mércéje szerint.
És bár korántsem győztem le az összes kényelmetlen érzést,
rájöttem, ha nem barátkozom meg ezekkel
és nem jutok közös nevezőre a testemmel,
a szexizmust, a transzfóbiát erősítem és a testképzavart hirdetem.
Ha utálom a testem,
különösen a társadalom által nőiesnek és nőinek ítélt részeket,
lehetséges, hogy korlátozom a gyerekemet abban, hogyan tekintsen
a saját nőies és női testrészeire.
Ha utálom vagy rosszul érzem magam a testemben,
hogy várjam, hogy ő majd szeresse az övét?
Könnyebb lenne az első opcióval élni,
ignorálni a gyerekem kérdését a testemről vagy eltakarni magam,
de a másodikat kell választanom minden egyes nap.
Szembe kell mennem a saját nézeteimmel, arról, milyen egy apa teste.
Mindennap azon dolgozom, hogy jobb legyek ebben a testben
és abban, ahogy kifejezem a nőiességet.
Úgyhogy többet beszélek erről,
felfedezem a kényelmetlenség mélységeit
és próbálom úgy megfogalmazni, ahogy kényelmes.
A napi kényelmetlenség segít önállóbbá és hitelesebbé válnom abban,
ahogy élek ebben a testben és genderben.
Igyekszem nem korlátozni magam.
Mutatni akarom: egy apának is lehet csípője,
nem kell, hogy teljesen lapos mellkasa legyen
vagy hogy tudjon szakállt növeszteni.
És ha már elég érett lesz,
beszélek vele arról, min mentem végig a testemmel.
Szeretném, ha látná, hogy értem el a hitelességet,
még ha be kell avatnom a zűrös részekbe is.
Remek gyerekorvosunk van,
akivel jó kapcsolatot alakítottunk ki.
És mint tudjuk, míg az orvos ugyanaz marad,
a nővérek és gyakornokok jönnek-mennek.
Amikor Elliot megszületett, elvittük a gyerekorvoshoz,
és megismertük az első nővért, nevezzük Sarahnak.
Már az elején elmondtuk neki,
hogy én leszek "apa",
a partnerem pedig "anya."
Sarah hamar túllépett ezen,
és a későbbi vizitek is simán mentek.
Kb. egy évvel később új beosztást kapott,
és egy új nővérrel kezdtünk dolgozni – nevezzük Beckynek.
Nem folytunk bele az apatémába az elején,
és később sem jött fel, amíg Sarah, az első nővér
be nem ugrott egyszer.
Sarah lelkes és kedves, köszönt Elliotnak, nekem, a feleségemnek
és mikor Elliothoz beszélt, olyasmit mondott,
hogy "Apánál van a játékod?"
A szemem sarkából láttam,
ahogy Becky a körbefordul a székén
és szúrósan néz Sarah felé.
Ahogy az orvossal kezdtünk beszélgetni,
láttam, hogy Sarah és Becky interakciója kb. így folytatódott:
Becky nemlegesen rázta a fejét és az "anya" szót tátogta.
Sarah is rázta a fejét és azt tátogta, hogy "nem, apa."
(Nevetés)
Kínos, ugye?
Ez oda-vissza ment párszor néma csendben,
amíg el nem jöttünk.
Ez a közjáték nagyon megmaradt bennem.
Sarah választhatta volna az első opciót,
ignorálva Beckyt, hagyva, hogy anyának szólítson.
Egyszerűbb lett volna neki.
Átruházhatta volna rám a felelősséget, vagy csendben maradhatott volna,
de ő a második opciót választotta.
Szembement a feltevésekkel és megerősítette létezésem.
Bizonyította, hogy olyasvalaki, mint én,
igazából lehet apa is.
Apró, ám jelentőségteljes módon
kiállt értem, a hitelességemért és a családomért.
Sajnos olyan világban élünk, amely nem fogadja el a transzneműeket
és a transzneműek másságát úgy általában.
Remélem, mikor lehetőségünk adódik,
hogy kiálljunk valakiért,
cselekedni fogunk, mint Sarah, még ha kockázatos is.
Vannak napok, mikor queer apának lenni túl kockázatosnak tűnik.
Nehéz volt meghozni a döntést, hogy apa legyek.
Biztos vagyok benne, hogy ez lesz a legnehezebb,
ám legértékesebb tapasztalat az életemben.
A nehézség ellenére minden nap érzem, hogy 100%-ig megéri.
Minden nap megerősítem az Elliotnak tett ígéretem,
és ugyanazt ígérem saját magamnak.
Hogy szeressem őt és magamat
megbocsátóan és együttérzően,
nagy szeretettel és nagylelkűen.
Hogy adjak teret a fejlődésnek, hogy kitörjek a kényelemből
egy értelmes élet elérésének reményében.
Tudja az eszem és a szívem is,
hogy kemény, fájdalmas és kellemetlen napok előtt állok.
Az eszem és a szívem is tudja,
hogy ez mind egy gazdagabb, hitelesebb élethez vezet,
amire megbánás nélkül nézhetek majd vissza.
Köszönöm.
(Taps)