Miért kapjuk fel a fejünket, ha meghalljuk Shakespeare nevét?
Ha engem kérdezel, általában a szóhasználata miatt.
Az a sok "tenmagad", "néked" "mindazonáltal"
és "ó, miért vagy te..." néha több mint bosszantó.
De gondolkodjunk el azon, miért olyan népszerű mégis.
Miért vitték már annyiszor színre bárki másénál többször a műveit?
Azért, ahogy a szavakat forgatja.
Annak idején, a késő 1500-as és a kora 1600-as években
ez volt a legjobb eszköz, melyet bárki magáénak tudhatott,
és volt is miről beszélni.
Habár a legtöbb téma meglehetősen lehangoló volt.
Tudniillik a pestis és hasonlók.
És Shakespeare aztán igazán nem fukarkodott a szavakkal.
Az egyik legnagyobb teljesítményt a sértegetések terén érte el.
Ez hozta össze a közönséget;
és mindegy, ki hol ült, mindenki nevethetett azon, ami a színpadon történt.
Egy drámában a szavakat, különösen a párbeszédeket
különböző okokból használják:
megadhatják a jelenet hangulatát,
árnyalhatják a helyszín légkörét,
és előrevihetik a szereplők közötti kapcsolatot.
A sértés ezt röviden és találóan éri el.
Nézzük először a Hamletet.
A párbeszéd háttere:
Polinius, Hamlet szerelmének, Opheliának az apja.
Claudius király arra próbál rájönni, miért viselkedik Hamelt őrült módjára,
amióta feleségül vette Hamlet anyját.
Polonius felajánlja lánya segítségét, hogy próbálja meg Hamletet kifaggatni.
Majd a 2. felvonás 2. jelenete következik.
Polonius: "Ismer fönséged engem?"
Hamlet: "Derekasan: maga halkufár."
Polonius: "Nem én, uram"
Hamlet: "No, pedig szeretném, ha efféle becsületes ember volna."
Még ha nem is tudnánk, mit jelent a "halkufár" szó,
felhasználhatjuk a szövegkörnyezet adta utalásokat.
Első: Polonius tiltakozik, tehát a "halkufár" valami rosszat jelent.
Második: a halnak kellemetlen szaga van, tehát ez valami rosszat jelent.
Harmadik: a "kufár" szó nem úgy hangzik, mint aminek a jelentése pozitív.
Tehát, ha még nem is tudjuk a jelentését,
a nézőben kialakul egy kép
Hamlet és Polonius kapcsolatának milyenségéről,
amely nem volt felhőtlen.
De ha mélyebbre ásunk, a "halkufár" valamiféle kereskedőt jelent,
és ebben a helyzetben jelentése akár kerítő is lehet,
mivel Polonius pénzért ajánlja fel lánya segítségét,
hogy ezzel a király kegyeiben járjon.
Ebből láthatjuk, hogy Hamlet nem is annyira őrült, mint ahogy állítja,
és így a jelenet fokozza az ellenséges viszonyt a két szereplő között.
Még egy példa?
A Rómeó és Júliában is találunk párat Shakespeare sértegetéseinek legjobbjaiból.
A darab két ellenséges családról és balsorsú szerelmesekről szól,
akik önkezükkel vetnek véget életüknek.
Nos, az ökölharccal
közismerten együtt jár némi szájalás is.
Itt sem csalatkozunk.
Az 1. felvonás 1. jelenetének legelejétől
látható a bizalmatlanság és a gyűlölet mértéke
a két család, a Capuletek és a Mountague-k között.
Gergely: "... elsétálok előttük: pofákat vágok rájuk. Értsék, ahogy akarják."
Sámson: "És ahogy merik. Én pedig fügét mutatok nekik.
Tűrjék, ha van hozzá pofájuk."
Ábrahám és Boldizsár jön.
Ábrahám: "Nekünk mutatja kend azt a fügét?"
Sámson: "Csak úgy fügét mutatok."
Ábrahám: "Nekünk mutatja kend azt a fügét?"
Rendben, de hogy segít ez a fejlemény a hangulat vagy a szereplők megértésében?
Akkor most elemezzük, hol itt a sértés.
Fügét mutatni jelen korunkban nem tűnik nagy dolognak,
de Sámson szavaiból kiderül, hogy akkor még az volt.
Ha sértésnek veszik, az kellett, hogy legyen.
Ez még azok között az emberek között is rámutat az ellenségeskedés mértékére,
akik csak szolgálnak a két családnál.
Általában nem tettek ilyesmit,
hacsak nem akartak összetűzést provokálni,
és itt pontosan erről van szó.
Ha mélyebbre ásunk, fügét mutatni abban az időben, amikor a darab íródott,
olyan volt, mintha ma felmutatnánk a középső ujjunkat.
Ez meglehetősen erős érzelmet vált ki,
és így már érzékelhetjük a jelenet feszültségét.
A jelenet folytatásában Tybalt a Capulet-házból
odavág egyet Benvoliónak a Montague-házból.
Tybalt: "Hát karddal állsz e pipogyák közé?"
"Na rajta, és nézz szembe a halállal."
Benvolio: "Békét akartam: dugd be kardodat,
Vagy jöjj s mi együtt válasszuk el őket."
Tybalt: "Karddal papolsz békét?
Utálom azt, Akár a poklot s minden Montague-t.
Rongy, védd magad!"
Rendben, tehát "pipogyák".
Annyit tudhatunk, hogy ennek a szónak sincs pozitív tartalma.
Mindkét család gyűlöli egymást, és ez csak olaj a tűzre.
De mennyire erős ez a szúrás?
A pipogya ember gyáva,
és valakit így szólítani a sajátjai és az ellenséges család előtt
azt vetíti elő, hogy ebből harc lesz.
Tybalt tehát kihívja Benvoliót,
és hogy az megőrizze becsületét, meg kell küzdenie.
A párbeszéd jól megvilágítja
a két szereplő jellemét.
Tybalt úgy gondolja, hogy a Montague-k nem mások, csak gyáva kutyák,
és semmilyen tiszteletet nem mutat feléjük.
Tehát ebben a jelenetben újabb drámai feszültség keletkezik.
Figyelem, most eláruljuk a jelenet csattanóját.
Tybalt forrófejűsége és a Montague-k iránti heves gyűlölete az,
amire mi irodalmárok azt mondjuk, ez a hamartiája, tévedése –
más szóval ez az, ami a végzetét okozza.
Ó, igen.
Rómeó keze által veszti életét.
Amikor tehát Shakespeare-t olvasunk, álljunk meg, és vegyük szemügyre szavait,
mivel ezek mélyebb jelentést is rejthetnek.