(מוזיקה)
למה אנחנו נרתעים כשאנחנו שומעים את השם "שייקספיר?"
אם תשאלו אותי, זה בדרך כלל בגלל המילים שלו.
כל ההטיות המיושנות והמילים הגבוהות
יכולים להיות די מעצבנות.
אבל עליכם לשאול את עצמכם למה הוא כזה פופולרי?
למה המחזות שלו הועלו שוב ושוב יותר מכל כותב מחזות אחר?
זה בגלל המילים שלו.
בשלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17,
זה היה הכלי הטוב ביותר שהיה לאדם,
והיה הרבה על מה לדבר.
עם זאת, הרוב היה די מדכא.
אתם יודעים, עם המגפה השחורה והכל.
שייקספיר באמת משתמש בהמון מילים.
אחת מההישגים הכי מרשימים שלו הוא השימוש בעלבונות.
הם איחדו את כל הקהל;
ולא משנה איפה ישבתם, יכולתם לצחוק על מה שקרה על הבמה.
משתמשים במילים, בעיקר דיאלוג במצב דרמטי,
מסיבות רבות ומגוונות:
כדי לקבוע את מצב הרוח של הסצנה,
להוסיף אווירה לבמה,
ולפתח את היחסים בין הדמויות.
עלבונות עושים את זה קצר וקולע.
בואו נתחיל עם "המלט."
ממש לפני הדיאלוג הזה,
פולוניוס הוא האבא של אופליה, שמאוהבת בנסיך המלט.
המלך קלאודיוס מנסה להבין למה הנסיך המלט מתנהג כמו מטורף
מאז שהמלך התחתן עם אמא של המלט.
פולוניוס מציע להשתמש בביתו
כדי להשיג מידע מהנסיך המלט.
אז אנחנו עוברים לתמונה השניה במערכה השניה.
פולוניוס: "אתה מכיר אותי, אדוני?"
המלט: "מכיר מצוין. אתה תגרן דגים."
פולוניוס: "לא, לא, אדוני."
המלט: "אז חשבתי שאתה אדם הוגן."
עכשיו, אפילו אם לא ידעתם מה המשמעות של "תגרן דגים" ,
אפשר להיעזר ברמזים מההקשר.
אחד: פולוניוס הגיב בצורה שלילית, אז זה כנראה רע.
שניים: דגים מסריחים, אז זה כנראה רע.
ושלוש: "תגרן" פשוט לא נשמע כמו מילה טובה.
אז אפילו בלי לדעת את המשמעות,
אתם מתחילים לבנות כמה מאפיינים
של היחסים בין המלט לפולוניוס,
שלא היו טובים.
אבל אם תחפרו עוד קצת, "תגרן דגים" משמעו מתווך מסוג כלשהו,
ובהקשר הזה, משמעו יהיה כמו סרסור,
כאילו שפולוניוס מנסה לסרסר בביתו עבור כסף,
מה שהוא עושה למען המלך.
זה מאפשר לנו לראות שהמלט לא משוגע כמו שהוא טוען,
ומגביר את העוינות בין שתי הדמויות האלו.
רוצים עוד דוגמה?
ב"רומיאו ויוליה" יש כמה מהעלבונות הכי טובים מכל מחזות שייקספיר.
זה מחזה על שתי כנופיות,
ועל אוהבים שהגורל הפריד שמתאבדים.
ובכן, ידוע שכל קרב אגרופים מלווה גם בדיבור מלוכלך.
ולא תתאכזבו.
בתמונה הראשונה של המערכה הראשונה, ישר מההתחלה
מראים לנו את רמת החשדנות והשנאה
ששוררות בין בני שתי המשפחות, משפחת קפולט ומונטגיו.
גרגורי: "אני אזעיף פנים כשאחלוף על פניהם,
ואדאג שיראו את זה."
סמפסון: "לא, שהם יתחילו. אנשוך את אגודלי לעומתם,
זה עלבון, והם יהיו חייבים להגיב."
נכנסים אברהם ובלתזר.
אברהם: "האם אתה נושך את אגודלך לעומתנו, אדוני?"
סמפסון: "אכן נשכתי את אגודלי, אדוני."
אברהם: "האם אתה נושך את אגודלך לעומתנו, אדוני?"
אוקיי, אז איך ההתפתחות הזו עוזרת לנו להבין את מצב הרוח והדמויות?
ובכן, בואו נפרק את העלבון הזה.
נשיכת האגודל אולי לא נראית היום כעניין גדול,
אבל סמפסון אומר שזה כן עלבון.
אם הם נפגעים, זה כנראה היה עלבון.
זה מתחיל להראות לנו את רמת העוינות
אפילו בין האנשים שעובדים עבור שני הבתים האלה.
ואתם בדרך כלל לא הייתם עושים משהו למישהו אלא אם הייתם רוצים לגרום להם לריב,
שזה בדיוק מה שעומד לקרות.
אם מביטים יותר לעומק, נשיכת האגודל בזמן שהמחזה נכתב
זה כמו להראות למישהו אצבע משולשת היום.
רגשות די חזקים מגיעים עם זה,
אז עכשיו אנחנו מתחילים להרגיש את המתח בסצנה.
בהמשך התמונה, טיבלט מבית קפולט
מנחית אחת טובה לבנווליו מבית מונטגיו.
טיבלט: "מה, אתה נמשך לצביות ערלות הלב הללו?
הסתובב, בנווליו, והבט במותך."
בנווליו: "אני רק שומר על השקט; אבל הרם את חרבך,
או השתמש בה כדי להפריד את האנשים האלה ממני."
טיבלט: "מה, שולף ומדבר על שקט!
אני שונא את המילה, כשם שאני שונא את הגיהינום, את כל בני מונטגיו, ואותך.
הילחם נגדי, פחדן!"
אוקיי, צביות ערלות לב.
שוב, אנחנו יודעים שזה לא דבר טוב.
שתי המשפחות שונאות זו את זו, וזה רק מוסיף לאש.
אבל כמה כואבת בדיוק העקיצה הזו?
צבייה ערלת לב פרושה פחדן,
ולקרוא למישהו כך מול אנשיו, והמשפחה היריבה,
אומר שעומדת להיות מריבה.
טיבלט בעיקרון מתגרה בבנווליו,
וכדי לשמור על כבודו, בנווליו חייב להילחם.
הדיאלוג נותן לנו מבט יסודי על האפיון של שתי הדמויות האלו.
טיבלט חושב שבני מונטגיו הם פשוט כלבים פחדנים,
ואין לו שום כבוד אליהם.
שוב, זה מוסיף מתח דרמתי לסצנה.
אוקיי, עכשיו הנה אזהרת ספוילר.
חמימות המוח והשנאה העזה של טיבלט לבני מונטגיו
הן מה שאנשי הספרות קוראים לו המרטיה,
או מה שגורם לנפילתו.
ו-כן, הוא נופל לידיו של רומיאו.
אז כשאתם מסתכלים בשייקספיר,
עיצרו והביטו במילים,
מפני שהן באמת מנסות להגיד לכם משהו.