Bez obzira na to ko ste ili gde živite,
pretpostavljam da imate barem jednog rođaka
koji voli da prosleđuje one mejlove.
Znate o kojima govorim -
one sa sumnjivim tvrdnjama ili video-snimcima zavera.
I verovatno ste ih već blokirali na Fejsbuku
zbog toga što dele objave poput ove.
Ovo je slika banane
kroz čiju sredinu ide čudan crveni krst.
A tekst oko slike upozorava ljude
da ne jedu voće koje ovako izgleda,
jer je navodno u njega ubrizgana krv
zaražena virusom HIV-a.
A poruka iznad jednostavno kaže:
„Molim vas, prosledite da biste spasili živote.“
Ljudi koji se bave proveravanjem činjenica opovrgavaju to godinama,
ali ovo je jedna od onih glasina koja jednostavno ne nestaje.
Zombi glasina.
I naravno, potpuno je lažna.
Možda vas vuče da se nasmejete ovakvom primeru i kažete:
„Ko bi uopšte poverovao u to?“
Ali ovo je zombi glasina
zbog toga što zadire u najdublje ljudske strahove o ličnoj bezbednosti,
kao i o bezbednosti onih koje vole.
I ako posmatrate dezinformacije onoliko dugo koliko ih ja posmatram,
znate da je ovo samo jedan od mnogih primera
koji zadiru u najdublje ljudske strahove i osetljivosti.
Svakog dana širom sveta vidimo gomile novih memova na Instagramu
koji podstiču roditelje da ne vakcinišu svoju decu.
Na Jutjubu vidimo snimke koji govore da su klimatske promene prevara.
Na svim platformama viđamo objave koje su napravljene da demonizuju druge
na osnovu njihove rase, religije ili seksualnosti.
Dobro došli u jedan od glavnih izazova našeg vremena.
Kako da održimo internet koji u srži nosi slobodu govora,
dok u isto vreme vodimo računa da sadržaj koji se plasira
ne uzrokuje nepopravljivu štetu našim demokratijama, zajednicama,
i našem fizičkom i mentalnom blagostanju?
Živimo u informacijskom dobu,
a ipak, glavna valuta od koje svi zavisimo - informacija -
se više ne smatra vrednom poverenja
i ponekad deluje potpuno opasno.
To je delom zbog neobuzdanog rasta društvenih platformi
koje nam omogućavaju da listamo,
gde se laži i činjenice nalaze jedne pored drugih,
bez ikakvih uvreženih znakova sigurnosti.
I zaboga, i naš jezik oko ovoga je neverovatno haotičan.
Ljudi su još uvek opsednuti frazom „lažne vesti“,
uprkos činjenici da ona uopšte ne pomaže
i koristi se da objasni nekoliko stvari koje su zapravo veoma različite:
laži, tračeve, prevare, zavere, propagandu.
I volela bih da prestanemo da koristimo frazu
koju su političari širom sveta prisvojili,
i levica i desnica,
i koriste je kao oružje da napadaju slobodnu i nezavisnu štampu.
(Aplauz)
Sada su nam profesionalni mediji potrebniji nego ikad.
Osim toga, većina ovih sadržaja se ne i pretvara da su vesti.
To su memovi, snimci, društvene objave.
I većina nije lažna nego obmanjujuća.
Imamo tendenciju da se uhvatimo za lažno ili istinito.
Ali najveća briga je zapravo pretvaranje konteksta u oružje.
Jer najubedljivija dezinformacija
je oduvek bila ona koja u sebi sadrži zrno istine.
Uzmimo ovaj primer iz Londona, iz marta 2017. godine.
Proširio se jedan tvit
nakon terorističkog incidenta na mostu Vestminster.
Ovo je prava fotografija, nije lažna.
Žena koja se pojavljuje na slici je kasnije intervjuisana
i objasnila je da bila potpuno traumirana.
Razgovarala je sa voljenom osobom
i nije gledala u žrtvu iz poštovanja.
Ali ipak je tvit proširen u ovom kontekstu islamofobije,
sa mnogim heštegovima, uključujući #BanIslam.
Sad, da radite u Tviteru, šta biste učinili?
Da li biste to skinuli ili ostavili?
Moja prva, emocionalna reakcija je da se to skine.
Mrzim kako je ova slika predstavljena.
Ali sloboda izražavanja je ljudsko pravo
i ako počnemo da uklanjamo sadržaje zbog kojih se osećamo neprijatno,
bićemo u nevolji.
Ovo možda izgleda kao jasan slučaj,
ali većina govora to nije.
Veoma je teško postaviti granice.
Ono što je za jednu osobu dobronamerna odluka,
za drugu je direktna cenzura.
Sada znamo da je ovaj nalog, Texas Lone Star,
bio deo šire ruske kampanje dezinformisanja,
koja je od tada skinuta.
Da li bi to promenilo vaše mišljenje?
Promenilo bi moje,
jer sad je to slučaj organizovane kampanje
da se napravi razdor.
Za vas koji mislite
da će veštačka inteligencija rešiti sve naše probleme,
mislim da možemo da se složimo da smo daleko
od veštačke inteligencije koja može da razume ovakve objave.
Želim da objasnim tri međusobno prepletena problema
koji ovo čine tako složenim
i onda da razmotrimo načine na koje možemo misliti o ovim izazovima.
Prvo, mi jednostavno nemamo racionalan odnos sa informacijama,
taj odnos je emotivan.
Nije istina da će više činjenica popraviti sve,
jer algoritmi koji određuju koji sadržaj vidimo,
pa, oni su programirani da nagrade naše emotivne odgovore.
A kada se plašimo,
pojednostavljene priče, zaverenička objašnjenja
i jezik koji demonizuje druge su mnogo učinkovitiji.
Osim toga, za mnoge od ovih kompanija
je poslovni model povezan sa pažnjom,
što znači da će algoritmi uvek biti naklonjeni emocijama.
Drugo, većina govora o kojima govorim ovde su legalni.
Bilo bi drugačije da govorim o slikama seksualnog zlostavljanja dece,
ili o sadržaju koji podstiče nasilje.
Može biti savršeno legalno objaviti potpunu laž.
Ali ljudi govore o uklanjanju „problematičnog“ ili „štetnog“ sadržaja,
bez jasne definicije šta pod tim podrazumevaju,
uključujući i Marka Zakerberga,
koji je nedavno zatražio globalnu regulaciju za kontrolisanje javnog govora.
Mene zabrinjava što vidimo vlade
širom sveta
kako donose ishitrene odluke
koje će možda pokrenuti mnogo ozbiljnije posledice
kada se radi o našem govoru.
Čak i kada bismo mogli da odlučimo kakav govor da skinemo ili ostavimo,
nikada nije bilo toliko javnog govora.
Svake sekunde, širom sveta,
ljudi objavljuju milione sadržaja
na različitim jezicima,
u različitim kulturnim kontekstima.
Jednostavno nikad nismo imali dobre mehanizme
da proveravamo toliko sadržaja,
bilo da ga kreiraju ljudi ili tehnologija.
I treće, ove kompanije - Gugl, Tviter, Fejsbuk, Votsap -
one su deo šireg informacionog ekosistema.
Volimo da ih okrivimo za sve, ali zapravo,
masovni mediji i odabrani političari mogu imati jednaku ulogu
u podsticanju glasina i zavera kada to žele.
Kao i mi, kada bez razmišljanja prosledimo obmanjujuć ili razdoran sadržaj
bez truda.
Dodajemo zagađenju.
Znam da svi tražimo jednostavno rešenje.
Ali takvo ne postoji.
Bilo kakvo rešenje će morati da se primeni na ogromnom nivou, na nivou interneta,
i da, platforme su navikle da rade na tom nivou.
Ali da li možemo i da li bi trebalo da im dozvolimo da reše ove probleme?
Svakako da pokušavaju.
Ali većina nas bi se složila da zapravo ne želimo da globalne korporacije
budu čuvari istine i pravde na internetu.
Mislim da bi se i platforme složile sa tim.
A trenutno oni sami sebe ocenjuju.
Vole da nam govore
kako njihove intervencije funkcionišu,
ali oni pišu svoje izveštaje o transparentnosti,
pa mi ne možemo nezavisno da proverimo šta se zapravo dešava.
(Aplauz)
I neka bude jasno da se većina promena koje vidimo
dešava tek pošto novinari pokrenu istrage
i pronađu dokaze o pristrasnosti
ili sadržaj koji krši njihove pravilnike.
Dakle, da, ove kompanije moraju imati važnu ulogu u ovom procesu,
ali ne mogu da ga kontrolišu.
A šta je sa vladama?
Mnogi veruju da je globalna regulacija naša poslednja nada,
u smislu raščišćavanja našeg informacionog ekosistema.
Ali ja vidim zakonodavce koji se muče da budu u toku
sa brzim promenama u tehnologiji.
I još gore, oni rade u mraku,
jer nemaju pristup podacima
da bi razumeli šta se dešava na ovim platformama.
Uostalom, kojim vladama bismo verovali da ovo rade?
Potreban nam je globalni, a ne nacionalni dogovor.
Karika koja nedostaje smo mi.
Ljudi koji svakog dana koriste te tehnologije.
Da li možemo da napravimo novu infrastrukturu
koja će da podrži kvalitetne informacije?
Pa, ja verujem da možemo,
i imam nekoliko ideja šta bismo mogli da uradimo.
Prvo, ako ozbiljno želimo da u ovo uključimo javnost,
da li možemo da uzmemo Vikipediju kao inspiraciju?
Oni su pokazali šta je moguće.
Da, nije savršeno,
ali pokazali su da sa pravim strukturama,
sa globalnim stavom i mnogo, mnogo transparentnosti,
možete da napravite nešto čemu će mnogo ljudi verovati.
Moramo da pronađemo način da iskoristimo kolektivnu mudrost
i iskustvo svih korisnika.
Ovo naročito važi za žene, ljude tamne kože,
i marginalizovane grupe.
Jer, znate šta?
Oni su stručnjaci kad se radi o mržnji i dezinformacijama,
jer oni su već dugo mete ovih kampanja.
Tokom godina skreću pažnju,
ali niko ih ne sluša.
To mora da se promeni.
Da li bismo mogli da napravimo Vikipediju za poverenje?
Da li možemo da pronađemo način da korisnici daju predloge?
Mogli bi da daju predloge u vezi sa teškim odlukama o upravljanju sadržajem.
Mogli bi da daju povratnu informaciju
kada platforme odluče da unesu promene.
Drugo, iskustva ljudi sa informacijama su lična.
Moje vesti na Fejsbuku su mnogo drugačije od vaših.
Vaši predlozi na Jutjubu su veoma drugačiji od mojih.
To nam onemogućava da pregledamo
koje informacije ljudi vide.
Da li bismo mogli da zamislimo
da razvijemo nekakvo centralizovano otvoreno skladište anonimnih podataka
u koje su već ugrađene privatnost i etičke norme?
Zamislite šta bismo mogli da saznamo
ako bismo izgradili globalnu mrežu zainteresovanih građana
koji žele da doniraju svoje društvene podatke nauci.
Jer mi veoma malo znamo
o dugoročnim posledicama mržnje i dezinformacija
na stavove i ponašanja ljudi.
A većina onoga što znamo
je sprovedena u SAD-u,
uprkos činjenici da je ovo globalni problem.
Moramo i na tome da radimo.
I treće,
možemo li da pronađemo način da složimo kockice?
Nijedan sektor, a kamoli nevladina organizacija, startap ili vlada
neće ovo rešiti.
Ali širom sveta postoje veoma pametni ljudi
koji rade na ovim izazovima,
od novinskih redakcija, civilnog društva, akademaca, grupa aktivista.
Neke možete videti ovde.
Neki prave indikatore kredibilnosti sadržaja.
Drugi proveravaju činjenice,
kako bi platforme mogle da potisnu lažne tvrdnje, snimke i slike.
Neprofitna organizacija čije sam osnivanje pomogla, First Draft,
radi sa novinskim redakcijama širom sveta koje su inače konkurenti
i pomaže da izgrade istraživačke programe koji sarađuju.
A Deni Hilis, softverski arhitekta,
programira novi sistem koji se zove The Underlay,
koji će biti baza svih javnih izjava činjenica
povezanih sa izvorima,
kako bi ljudi i algoritmi bolje prosudili šta je pouzdano.
A edukatori širom sveta testiraju razne tehnike
za nalaženje načina da ljudi kritički razmatraju sadržaj koju konzumiraju.
Svi ovi napori su izuzetni, ali svi rade izolovano
i mnogi nisu dovoljno finansirani.
Postoje takođe stotine veoma pametnih ljudi
koji rade u ovim kompanijama,
ali opet, ovi napori deluju nepovezano
jer razvijaju različita rešenja za iste probleme.
Kako možemo dovesti ljude
na jedno fizičko mesto na nekoliko dana ili nedelja,
kako bi radili zajedno na ovim problemima,
ali iz svojih drugačijih perspektiva?
Možemo li to da uradimo?
Da li možemo da napravimo koordinisani, ambiciozni odgovor,
koji odgovara veličini i složenosti problema?
Stvarno mislim da možemo.
Hajde da zajedno ponovo izgradimo naše informaciono zajedničko dobro.
Hvala vam.
(Aplauz)