Shah Rukh Khan: Curaj, voință, și un singur scop în minte.
Acestea sunt calitățile pe care cei mai mari performeri le au în comun.
Acestea sunt inimile curajoase pentru care eșecul nu este o opțiune.
Ceea ce noi considerăm a fi un ocean de neînvins,
pentru următorul nostru orator este un țel irezistibil
pe care s-a născut să-l atingă.
Să trecem direct la povestea oratorului nostru neînfricat,
Bhakti Sharma,
care face valuri în lumea înotului pe distanțe lungi.
Bhakti Sharma!
(Aplauze)
Bhakti Sharma: Imaginați-vă, în căldura toridă din Rajastan,
într-o după-amiază înăbușitoare de vară,
o fetiță de doi ani și jumătate călărind pe o motoretă în spatele mamei sale,
fără să știe încotro se-ndreaptă.
După 20 de minute,
fetița de doi ani și jumătate se trezește
complet scufundată sub apă.
Până să-mi dau seama ce se întâmplase
am început să dau din mâini și din picioare,
să țip, înghițind apă,
agățându-mă puternic de mămica mea, să-mi salvez viața.
Așa am învățat cum să înot.
Am început să înot în piscină de când aveam doi ani și jumătate
și am trecut la înot în apă deschisă la vârsta de 14 ani.
Am dedicat 25 de ani din viața mea acestui sport,
timp în care am înotat în toate cele cinci oceane ale lumii,
am traversat Canalul Mânecii,
care mai este cunoscut și sub denumirea de Muntele Everest în materie de înot,
am atins un record mondial în apele reci ca gheața ale Oceanului Antarctic.
(Aplauze)
Când îți dedici atât de mult timp unui sport,
acesta încetează să fie doar un sport
și devine o oglindă.
O oglindă care îți arată cine ești cu adevărat.
Temperamentul de sportiv nu este testat doar în zilele de concurs,
ci în fiecare zi,
atunci când sportul te solicită să te trezești la 4:30 dimineața,
să înoți timp de două ore,
să mergi, apoi, la școală, să vii înapoi, să mai înoți încă trei ore
să mergi acasă, să mănânci și să dormi.
Când câștigi o medalie, sau atingi un record mondial,
această oglindă îți reflectă fericirea pe care tu și apropiații tăi o simțiți,
dar îți reflectă de asemenea și lacrimile pe care le-ai vărsat
de una singură, în apă.
Înotul în apă deschisă este un sport foarte solitar.
Am petrecut ore întregi,
privind spre oceanul infinit, aparent fără margini, sub mine,
cu nimic care să-mi țină companie decât propriile-mi gânduri.
Astfel, nu am fost testată doar în calitate de înotător
ci și în calitate de ființă umană gânditoare, simțitoare, imaginativă.
Fie că este vorba de primul meu maraton de înot,
când m-am decis să înot timp de 12 ore într-un bazin
sau să traversez Canalul Mânecii în decurs de 13 ore și 55 de minute.
Atunci când înoți, nu vorbești,
nu auzi prea bine,
și vizibilitatea îți este limitată la ceea ce se află în fața ta
sau sub tine.
Această izolare e cel mai mare cadou pe care mi l-a oferit sportul.
Datorită înotului în apă deschisă,
am ajuns să mă cunosc pe mine însămi cum nu m-aș fi așteptat vreodată.
Îmi amintesc că la vârsta de 14 ani,
când am sărit pentru prima dată în ocean ca să înot,
și în timpul înotului,
în timp ce valurile mă aruncau în sus și în jos,
am descoperit copilul din mine care se bucură de asemenea aventuri.
În timp ce traversam Canalul Mânecii
după ce înotasem deja timp de 10 ore,
și m-am blocat într-un singur loc timp de oră și jumătate
din cauza curenților,
am descoperit sportiva puternică și dedicată din mine,
care nu voia să își dezamăgească părinții sau țara.
La un maraton de înot organizat în Elveția,
când am câștigat prima mea medalie de aur pentru India...
(Aplauze)
am descoperit indianul mândru din mine.
Când am traversat Canalul Mânecii din nou,
de data aceasta în echipă cu mama mea,
fără a-mi da seama că vom crea istorie,
am văzut fiica protectoare din mine,
care nu voia decât să-și vadă mama îndeplinindu-și visele.
Cu patru ani în urmă,
când am sărit în Oceanul Antarctic,
doar într-un costum de baie, șapcă și ochelari de înot,
cu o voință neclintită de a face asta,
am văzut luptătoarea din mine.
Când am sărit în apa aceea cu temperatura sub limita înghețului,
am realizat că deși mi-am pregătit corpul și mintea pentru frig,
nu eram încă pregătită pentru densitatea apei.
Simțeam fiecare mișcare de parcă mă zbăteam în ulei.
În primele cinci minute,
mi-a venit ideea paralizantă de a renunța pur și simplu.
N-ar fi drăguț să uit de toate acestea,
să mă urc în barcă,
apoi să stau sub un duș fierbinte
sau să mă învelesc cu o pătură călduroasă?
Însă pe lângă acel gând,
a ieșit la suprafață o voce mult mai puternică, mai hotărâtă.
„Știi bine că ești capabilă de asta, mai trebuie să faci doar o mișcare.”
Deci mi-am ridicat brațul și am mai făcut o mișcare.
„Acum, încă una.”
Deci am făcut o a doua, apoi o a treia mișcare.
La a patra,
am zărit un pinguin înotând sub mine.
A venit în stânga mea și a început să înoate împreună cu mine.
„Vezi? Un pinguin te încurajează”,
a spus un glas din mine.
(Aplauze și ovații)
Am ridicat privirea la oamenii din barcă.
Aveau pe fețele lor același zâmbet ca și mine.
Același zâmbet pe care-l avem cu toții
când ne împiedicăm de o situație dificilă
și zărim o rază de speranță.
O luăm ca pe un semn din partea destinului
și continuăm să mergem înainte.
Așa cum am făcut și eu,
iar 41 de minute mai târziu,
atingeam recordul mondial pentru înotul pe cea mai lungă distanță
în Oceanul Antarctic.
(Aplauze)
Imaginați-vă, nici măcar nu ninge în Rajastan.
(Râsete)
Acea voce, care m-a urmat prin toate situațiile dificile
pe parcursul orelor de înot,
nu ar fi ieșit niciodată la iveală
dacă nu aș fi petrecut atât de mult timp singură,
dacă nu aș fi acordat atâta atenție fiecărui gând în parte
care mi-a trecut prin minte.
Când te afli singură într-un ocean, cu gândurile tale,
pericolele de care te lovești nu sunt doar externe,
cum ar fi balene, rechini, meduze
sau chiar oamenii care te descurajează.
Cei mai periculoși demoni de care te izbești
sunt frica și negativitatea din interiorul tău
care îți spun: „Nu ești suficient de bună.
Nu vei ajunge niciodată la celălalt țărm.
Nu te-ai antrenat suficient.
Dacă vei eșua? Ce vor crede oamenii?
Sunt convinsă că fiecare crede acum că ești teribil de înceată.”
Cu toții avem demonii noștri interiori, nu-i așa?
Într-o viață obișnuită, putem să ne ascundem de aceștia
în spatele muncii sau a altor distracții.
Însă după cum am mai spus,
în mijlocul oceanului, nu este niciun loc unde să te ascunzi.
Trebuie să îmi înfrunt demonii interiori
în măsura în care trebuie să gust sarea din apă,
să simt iritațiile pe piele
să văd balenele înotând alături de mine.
Urăsc sportul ăsta, și iubesc sportul ăsta.
Îl urăsc pentru că îmi arată o parte a mea
care nu vreau să cred că există.
Partea din mine care este umană și nu este perfectă.
Cum ar fi partea aceea
care nu se poate ridica dimineața din pat să se apuce de antrenament.
Partea aceea din mine care este atât de epuizată, atât de obosită,
încât nu-și dorește decât să renunțe.
Dar iubesc sportul acesta,
pentru că mi-a oferit momente la care pot privi înapoi
atunci când mă simt nemotivată.
Aceste momente mă fac să cad în genunchi,
deoarece mă simt atât de recunoscătoare.
Mulți dintre voi nu vă petreceți ore întregi înotând fără oprire.
Dar cu cine vă petreceți majoritatea timpului?
Vă împărțiți spațiul extern cu mulți alții,
însă nu există decât o singură companie constantă pe care o aveți:
voi înșivă.
Și totuși, mulți dintre noi nu ajung niciodată să se cunoască cu adevărat.
Sunt fiică, indiancă, înotătoare, studentă.
Dar mai reprezint atât de multe alte lucruri.
Dacă nu investești în tine însuți,
nu îți construiești o cale care să te apropie de tine însuți,
niciun „succes” în viață nu-ți poate aduce bucurie sau satisfacție de durată.
Chiar în prezent,
când nu găsesc motivație sau bucurie în ceea ce fac,
tot ceea ce mă întreb este:
„Este acesta cel mai bun lucru pe care-l pot face acum?”
Înțelesul lui „cel mai bun” variază.
În unele zile, înseamnă să nu renunț,
să continui să înot în apa rece și să obțin un nou record mondial.
Dar în multe alte zile,
înseamnă că trebuie să trec peste gândurile depresive,
să ies din casă
și să am tăria de a face treburile casnice de zi cu zi.
Ceea ce nu se schimbă este vocea din interiorul meu.
Acel compas intern
care mă ghidează spre o persoană mai bună, zilnic.
Și cred
că o viață cu adevărat de succes este aceea care este petrecută cu scopul
de a deveni cea mai bună versiune posibilă a ta
până la ultima suflare.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
SRK: Cred că singurul sport la care nu mă pricep este înotul.
Mă scufund ca o piatră.
Faptul că mă aflu acum aici lângă cea mai bună înotătoare a lumii
mă face să mă simt,
scuzați-mi jocul de cuvinte,
ca și cum aș fi la mare.
Însă...
BS: (Râde) Nu e cu dublu înțeles, desigur.
SRK: Care este următorul tău țel ca înotător?
BS: Am o mare teamă de competiție,
deci care ar fi un țel mai mare decât să înot la Jocurile Olimpice?
Pentru că înotul în apă deschisă este deja un sport olimpic.
(Aplauze)
Chiar să spun asta cu voce tare îmi provoacă fiori,
pentru că este un țel așa de imens
încât nu vreau să accept că mi-am propus acest țel,
dar chiar asta e esența.
Ideea mea este că dacă reușesc să ajung sau nu la Jocurile Olimpice,
nu asta contează,
ci, în procesul de antrenare pentru acest țel,
am să devin o înotătoare mai bună și o persoană mai bună.
SRK: Dacă și Allah vrea asta vei reuși la Jocurile Olimpice
Și mai vreau să-ți spun
că mulți oameni privesc această emisiune în casele lor,
sunt foarte mulți oameni, și toți au încredere în tine,
când vei fi la Jocurile Olimpice
imaginează-ți că noi toți înotăm cu tine în costume de pinguin
strigând: „Hai Bhakti, hai, hai!”
BS: Poți să fii pinguinul meu personal?
SRK: Sunt deja asta.
Era grozav dacă menționai un rechin sau ceva asemănător,
dar acum sunt pinguinul tău.
BS: Orcile sunt animalele mele de spirit, poți fi chiar orca mea.
(Aplauze)
SRK: Doamnelor și domnilor, Bhakti!
BS: Vă mulțumesc!
(Aplauze)