16 Жовтня 1993,
01:17 ранку.
У будинку моїх батьків задзвонив телефон.
Я відповів на другий дзвінок.
Я добре знав, хто телефонував.
Голос по той бік говорив 10 секунд.
Моя відповідь була ще коротшою.
"Не реанімувати".
Мені було 18 років, коли я втратив свого батька.
Декілька років потому
я читав книгу Ернеста Беккера
"Заперечення смерті".
У 1972 році він отримав Пулітцерівську премію.
Перекажу зміст книги трьома реченнями.
Людина - це єдина розумна істота,
яка на дуже ранньому етапі свого життя
знає, що вона помре,
і що вона зробить усе можливе, щоб втекти, врятуватися і заховатися
від цієї неминучої правди.
І так, тепер ви знаєте, як я став футуристом.
Це було моєю втечею.
Отож я "футурив", - термін, який я створив
(Сміх)
три секунди тому.
Я футурив близько 20 років,
і коли я почав, я сидів з людьми
і сказав: "Давайте затягнемо розмову на 10 або 20 років".
А вони відповіли "Чудово".
І я бачив, як той проміжок часу
ставав коротшим і коротшим,
все коротшим,
настільки, що два місяці тому я зустрів генерального директора
і сказав, що ми завели нашу початкову розмову.
Він сказав "Мені до вподоби, що ти робиш. Я хочу обговорити наступні 6 місяців".
(Сміх)
На нашому шляху трапляється багато проблем.
Це вагомі проблеми цивілізації.
Проблема в тому,
що ми не в силі їх вирішити,
маючи ментальні моделі, якими користуємось зараз
для розв'язання цих проблем.
Так, виконана величезна технічна робота,
але є проблема, яку ми повинні вирішити заздалегідь,
якщо ми хочемо зрушити з мертвої точки ці великі проблеми.
"Короткострокові вигоди".
Правильно? Немає маршів. Немає наручників.
Немає петицій, які можна було б підписати проти короткострокових вигод.
Я намагався подати одну, але ніхто її не підписав.
Незрозуміло.
Але вони не дають нам так багато зробити.
І, між іншим, це в уряді,
це вдома, це в основних проблемах.
Через багато причин короткострокові вигоди
заповнили кожен закуток нашої реальності,
хоча це не стосується нашої розмови,
але вони заважають нам стільки зробити.
Я хочу, щоб ви на секунду
замислилися про проблему, над якою думаєте і працюєте.
Це може бути особистим або робочим,
або це переверне світовий порядок,
але задумайтесь, наскільки це у ваших силах
подумати над вирішенням тієї проблеми.
Короткострокові вигоди заважають вищому керівництву
придбати справді дороговартісне захисне обладнання.
Це негативно впливає на результат.
Це і "глибоководний горизонт".
Короткостроковість заважає вчителям
проводити час віч-на-віч зі своїми студентами.
Отож прямо зараз в Америці
кожних 26 секунд залишає навчання студент.
Короткострокові вигоди заважають Конгресу,
вибачте, якщо тут хтось присутній із Конгресу,
(Сміх)
або не зовсім вибачте,
(Сміх)
вкласти гроші в справжній законопроект стосовно інфраструктури.
Врешті-решт ми отримуємо падіння мосту I-35W
через Міссісіпі декілька років тому,
13 загинуло.
Так було не завжди. Ми побудували Панамський канал.
Ми майже винищили глобальний поліомієліт.
Ми побудували міжконтинентальну залізницю, план Маршалла.
І це ще невеликі, матеріальні проблеми інфраструктури.
Виборче право жінок, право голосу.
У наш час короткострокової вигоди,
де здається, що усе відбувається на даний момент,
а ми можемо лише думати про відправлення наступного твіту або стрічки повідомлень,
ми стали гіперреагуючими.
І що ми робимо?
Ми беремо людей, котрі тікають із їхньої зруйнованої війною країни,
і йдемо за ними.
Ми беремо другорядних наркоторговців і ув'язнюємо їх довічно.
А тоді будуємо показні особняки, і не задумуємося
про те, як люди зводять кінці з кінцями.
Це легкі гроші.
Насправді ж для багатьох цих проблем
є певні технічні рішення,
багато рішень.
Я називаю ці технічні рішення стратегіями "мішка з піском".
Ви знаєте, що насувається шторм,
гребля зруйнована, ніхто не вкладає в неї гроші,
ви обкладаєте свій будинок мішками з піском.
І знаєте що? Це допомагає.
Шторм проходить, рівень води падає,
ви позбуваєтеся мішків,
і ви це робите знову і знову після кожного шторму.
І ось тут хитрий момент.
Стратегія мішка з піском може
допомогти у перевиборах.
Стратегія мішка з піском
може допомогти у квартальному звіті.
Тепер, якщо ми хочемо рухатися вперед
у інше майбутнє, ніж у нас є сьогодні,
думаю, ми промахнулися --
2016 рік не є вершиною цивілізації.
(Сміх)
Ми можемо зробити щось більше.
Є багато технічних рішень для проблеми короткострокової вигоди.
Я можу чотири години зачитувати
про податкову політику, страхування,
безліч речей, які ми можемо зробити, щоб побороти короткострокові вигоди.
Але я думаю, якщо ми не змінимо наші ментальні моделі або мапи,
за якими думаємо про короткостроковість,
то нічого не відбудеться.
Те, що я виявив, називається "довгочасність",
і це практика.
І довгочасність - це не те, що дається з першого разу.
Я впевнений, що кожен присутній, займався плануванням
із багатьма стікерами і білою дошкою,
і займаєтесь цим --
без образи для консультантів, які зараз тут --
і ви слідуєте довготривалому плану,
і два тижні потому кожен забуває про це.
Правда? Або через тиждень. Якщо пощастить, через три місяці.
Це практика, тому, що це не обов'язково те, чим ви займаєтеся.
Це процес, під час якого ви повинні заново переглядати різні види мислення
для кожного важливого рішення, над яким ви працюєте.
Отож, я хочу пройтися по тих трьох видах мислення.
Отож перший:
Я скажу це повільно, щоб вимовити це чітко.
Трансгенераційне мислення.
Мені подобаються філософи:
Платон, Сократ, Хабермас, Гайдеггер.
Я виріс на їхніх вченнях.
І усі вони робили одну річ,
яка не здавалася надто важливою,
поки я справді не почав заглиблюватися у це.
І всі вони взяли
як одиницю вимірювання для усієї їхньої реальності
дієве і підходяще,
одне життя,
від народження до смерті.
Але тут виникають питання:
і їх хоч греблю гати,
тому, що єдиний відомий нам спосіб зробити щось хороше у світі,
виконати це між нашим народженням та смертю.
Так ми запрограмовані діяти.
Зайдіть у книжковий, де є секція самовдосконалення,
тут усе про вас.
Що чудово,
якщо ви не маєте справу з однією із цих значних проблем.
Те ж саме із трансгенераційним мисленням,
що насправді є видом транспоколінної етики,
ви можете розширити ваше мислення стосовно цих проблем,
зрозуміти вашу роль у їхньому вирішенні.
Це не те, що повинно відбуватися на засіданні ООН.
Це те, що ви можете зробити досить самостійно.
Інколи, якщо пощастить, я з дружиною йдемо кудись повечеряти,
і троє наших дітей, яким менше семи років.
Уявіть собі цей мирний і тихий прийом їжі.
(Сміх)
Отож ми сидимо і буквально все, що я бажаю, це поїсти і розслабитися,
а мої діти мають зовсім протилежну думку
того, що ми будемо робити.
Отож моя перша ідея -
це моя стратегія мішка з піском, так?
Значить залізти у кишеню і дістати мій iPhone,
і дати їм "Холодне серце"
або якусь іншу популярну гру.
І тоді я зупиняюся
і серйозно замислююся над питанням трансгенерації.
Я не роблю це у ресторані, бо це було б дивно,
але я мушу --
одного разу я спробував, тоді я зрозумів, як це дивно.
(Сміх)
І пролітає думка: "Гаразд, я це зроблю.
Але чому це їх навчить?
Що буде, якщо я і справді принесу листок паперу
або якщо почну розмову з ними?"
Це важко. Це стало дуже особистим.
Це більш травматично
порівняно з іншими великими проблемами, з якими я стикався,
розважати за вечерею моїх дітей.
Але це пов'язує їх зі мною тут у теперішньому часі,
а також... --
і це головне у питанні трансгенераційної етики мислення --
це підготовлює їх до того, як вони будуть взаємодіяти зі своїми дітьми,
а їхні діти зі своїми.
По-друге, міркування про майбутнє.
Коли ми думаємо про майбутнє --
Не заплющуйте очей,
кожен говорить про це, але ніколи не робить.
Уявіть, що заплющили очі.
(Сміх)
Подумайте про наступні 10 або 15 років,
дайте мені картинку майбутнього.
Вам не потрібно її давати, уявіть її в своїй голові.
І те, що ви ймовірно побачите,
є домінуючим культурним баченням,
на даний час переважаючим у нашому баченні майбутнього:
технології.
Отож, коли ми думаємо про проблеми,
ми завжди бачимо їх крізь технологічні лінзи,
техноцентричність, техноутопія і тут немає нічого поганого,
але це те, над чим ми справді повинні глибоко замислитися,
якщо ми збираємось змінити ці основні проблеми,
тому, що так було не завжди. Правильно?
Наші предки мали власний напрям думок
щодо того, яким було майбутнє.
Церква, звичайно, мала свою ідею можливого майбутнього,
і можна було прокласти свій шлях у те майбутнє. Правда?
І на щастя для людства,
відбулася наукова революція.
Завдяки їй у нас є технології,
але що сталося --
І, між іншим, це не критика.
Я люблю техніку.
Усі в моєму домі мене не слухаються,
починаючи з дітей і закінчуючи навушниками.
(Сміх)
Але ми присвятили наше майбутнє не первосвященикам у Римі,
а первосвященикам Кремнієвої долини.
Отож, коли ми думаємо, про те, як змінити клімат,
побороти бідність і бездомність,
ми спочатку думаємо крізь технологічні окуляри.
І я не захищаю те, що ми звертаємося до знавця своєї справи.
Мені до вподоби Джоел, зрозумійте мене,
і я не кажу, що ми йдемо до нього.
Я кажу, що ми повинні переглянути
наші основні припущення щодо погляду на майбутнє в одному напрямку,
лише дивитися на нього крізь домінантні лінзи.
Наші проблеми настільки великі і масштабні,
i ми повинні бути відкритими.
Ось чому я роблю все, що в моїх силах, щоб не говорити про майбутнє.
Я говорю про варіанти майбутнього.
Це знову є приводом для обговорення.
Отож, коли ви сидите і думаєте
про те, як ми просуваємося вперед у вирішенні цієї проблеми --
це може бути вдома,
це може бути на роботі,
це може бути на світовій арені --
не припиняйте думати про дилеми, які не стосуються технологій,
тому, що зараз ми більше турбуємося про технологічну еволюцію,
ніж про еволюцію моралі.
І якщо ми цього не вирішимо,
ми не зможемо уникнути короткострокових вигод
і дістатися куди бажаємо.
І останнє - думка про призначення. Це має грецьке коріння.
Основна мета і основна причина.
Звідси випливає питання:
з якою метою?
Коли востаннє ви запитували себе: "З якою метою?"
І коли ви запитаєте себе наскільки далеко ви зайдете?
Тому, що "довго" більше не є достатньо довгим.
Три або п'ять років недостатньо.
Це 30, 40, 50, 100 років.
У епічній поемі Гомера "Одіссея"
Одіссей мав відповідь на його "для чого".
Це була Ітака.
Це було чітке бачення того, чого він хотів --
повернутися до Пенелопи.
Завдяки своїй роботі я можу поділитися з вами,
але ви, напевно, вже знаєте -- ми втратили нашу Ітаку.
Ми втратили наше "для чого", тому ми бігаємо як білка в колесі.
Так, ми намагаємося вирішити ці проблеми,
але що станеться після вирішення проблеми?
Якщо ви не поясните, що буде далі, люди не зможуть рухатися вперед.
Томас Кун дав нам відомий термін "Зміна парадигм" --
частина тієї книги, яка не настільки відома,
де він каже: "Люди не змінюються,
якщо вони не бачать те, на що вони змінюються".
Жаба не перестрибне з одного латаття на інше, якщо його не бачитиме.
І ви не можете пояснити жабі її призначення одним реченням.
Його потрібно конкретизувати.
Це була сила, якою володів Мартін Лютер Кінг молодший.
Він зачитував список проблем і питань,
а тоді давав чітке розуміння
того; "У мене є мрія" -- а що буде далі?
Мова не йде просто про бізнес,
а про послідовний бізнес, який виходить за межі короткострокової вигоди,
і не дивно, що це сімейні підприємства.
Вони трансгенераційні. Вони мають призначення. Вони думають про майбутнє.
І це перевага швейцарських годинників Patek Philippe, яким 175 років.
Вражає те, що вони буквально уособлюють
у своєму бренді це відчуття довгочасності,
тому, що ви ніколи не мали годинника Patek Philippe,
і у мене точно не буде --
(Сміх)
якщо хтось не захоче кинути на сцену 25 тисяч доларів.
Ви лише задивляєтесь на них для наступного покоління.
Отож важливо, що ми пам'ятаємо,
що майбутнє вважається іменником.
Але це не так. Це дієслово.
Воно потребує дій.
Потрібно, щоб ми протиснулися у нього.
Це не те, що впливає на нас.
Це те, що ми насправді повністю контролюємо.
Але втратили це відчуття через недалекоглядне суспільство.
Ми почуваємося як у пастці.
Ми можемо пролізти крізь неї.
Зараз я почуваюся комфортніше,
зважаючи на той факт, що
у неминучому майбутньому
я помру.
Але завдяки цим новим методам роздумів і дій,
по той бік, а також вдома з моєю сім'єю,
мені легше змиритися з тим фактом, що я залишаю щось своїм дітям.
І це те, що багатьох із нас насправді не втішає,
але ось, що я вам скажу,
поміркуйте над цим.
Введіть нове мислення, і ви зможете не зважати
на те, що неминуче дуже і дуже тривожить.
А усе починається із запитання до себе:
Яке ваше призначення?
Але я прошу вас, коли ви запитаєте себе це
зараз або ввечері, або за кермом,
або в залі засідань або в оперативному пункті:
не заглядайте далеко наперед,
швидко: "Які мої плани на наступні три або п'ять років?"
Спробуйте не зважати на ваше власне життя,
тому, що воно робить речі більшими,
ніж ви собі уявляли.
Так, ми маємо великі, великі проблеми там.
Із цим процесом, із цим мисленням,
але, я думаю, ми можемо змінитися.
Я думаю, ви можете змінитися,
і я вірю у вас, друзі.
Дякую Вам.
(Оплески)